Ухвала
28 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 739/1883/19
провадження № 51-4576ск20  
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 21 лютого 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 30 липня 2020 року,
 
встановив:
 
Згідно з вироком Менського районного суду Чернігівської області від 21 лютого 2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. 
 
На підставі ст. 72 КК зараховано строк попереднього ув`язнення у строк покарання.
 
Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 30 липня 2020 року апеляційні скарги засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без – змін.
 
Перевіривши касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі — КПК), суд касаційної інстанції дійшов висновку, що її подано без додержання вимог пунктів 1, 4, 5 ч. 2 цієї статті. 
 
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений не погоджується з вироком Менського районного суду Чернігівської області від 21 лютого 2020 року та ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 30 липня 2020 року, посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, які встановлені на підставі досліджених судом доказів та приводить їх аналіз, що відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції, який є судом права, а не факту. Також, на думку засудженого фактичні обставини кримінального правопорушення, вказують на те, що у нього не було умислу на умисне вбивство, у зв`язку з чим, він не підлягає кримінальній відповідальності із підстав визначених п. 4 ст. 36 КК. 
 
Відповідно до ст. 433 КПКсуд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.   
 
Однак усупереч наведеним положенням кримінального процесуального закону  касаційна скарга засудженого не містить обґрунтувань, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень щодо нього, які порушення допустили суди першої та апеляційної інстанцій, як ці порушення вплинули на законність і обґрунтованість ухвалених судових рішень та чому їх слід відносити з огляду на положення статей 370, 412—414 КПК до безумовних підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень касаційним судом відповідно до ст. 438 цього Кодексу. 
 
Необхідно врахувати, що згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
 
Водночас засуджений не вказує конкретних порушень закону, допущених апеляційним судом під час постановлення ухвали за результатами розгляду апеляційної скарги, зважаючи на приписи статей 404, 409, 419 КПК, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги та у своїй ухвалі надає вичерпну відповідь на ті доводи, що наведені в ній.
 
Таким чином, засудженому необхідно належним чином обґрунтувати свою позицію, яку норму або норми кримінального закону України про кримінальну відповідальність судами першої та апеляційної інстанцій порушено, що є підставою для зміни або скасування судового рішення згідно з ч. 1 ст. 438 КПК.
 
Крім цього, п. 5 ч. 2 ст. 427 КПК визначено, що у касаційній скарзі зазначаються вимоги особи яка подає касаційну скаргу до суду касаційної інстанції, однаккасаційна скарга засудженого, не містить належних вимог які узгоджуються з повноваженнями суду касаційної інстанції, визначені ст. 436 КПК, згідно якої суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право: залишити судове рішення без зміни, а касаційну скаргу без задоволення; скасувати судове рішення і призначити новий судовий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції;  скасувати судове рішення і закрити кримінальне провадження та змінити судове рішення.  
 
Також п. 1 ч. 2 ст. 427 КПК визначено, що у касаційній скарзі зазначається найменування суду касаційної інстанції, до якого вона подається, однак за змістом касаційної скарги її адресовано до Верховного Суду України, який не є судом касаційної інстанції.

 
Оскільки касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, колегія суддів вважає за необхідне на підставі ч. 1       ст. 429 цього Кодексу залишити її без руху та встановити строк, необхідний для усунення зазначених в ухвалі недоліків (засудженим має бути підтверджено, що ним не пропущено встановленого за ухвалою суду строку під час повторного звернення до суду). 
 
Керуючись ч. 1 ст. 429, ст. 441 КПК, Верховний Суд 
 
постановив:
 
Касаційну скаргузасудженого ОСОБА_4 на вирок Менського районного суду Чернігівської області від 21 лютого 2020 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 30 липня 2020 року залишити без руху та надати для усунення виявлених недоліків 15 днів з дня отримання ухвали. 
 
У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                         ОСОБА_2                                        ОСОБА_3