П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/33/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Гурін Дмитро Миколайович  
Суддя-доповідач -  Кузьменко Л.В.   
21 вересня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Кузьменко Л.В. 
суддів:  Франовської К.С.  Совгири Д. І. , 
розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року  (рішення ухвалене суддею Гуріним Д.М. 06 квітня 2020 року в м.Житомир в порядку письмового провадження) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, стягнення середнього заробітку за затримку повного розрахунку, 
В С Т А Н О В И В :
В січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , у якому просив:
- визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 всіх сум належних йому у день звільнення, а саме невиплати грошової компенсації за речове майно у розмірі 29477,85 грн;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні, невиплати компенсації за речове майно у розмірі 29477,85 грн за період з 12 листопада 2019 року до 23 грудня 2019 року в сумі 23765,65 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на день звільнення зі служби відповідачем було затримано проведення з ним розрахунку при звільненні, а саме: виплату належної позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, яку відповідачем здійснено лише 23 грудня 2019 року, чим порушено вимоги Кодексу законів про працю України, а тому позивач за захистом своїх прав звернувся до суду.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 всіх сум належних йому у день звільнення, а саме невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно у розмірі 29477,85 грн.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні, невиплати компенсації за неотримане речове майно за період з 12 листопада 2019 року до 23 грудня 2019 року в сумі 23765,65 грн.
Не погодившись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи. Вважає, що застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин норми трудового законодавства є помилковим, оскільки проходження військової служби врегульовано спеціальними нормами права, яким не передбачено виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також зазначає, що грошова компенсація за неотримане речове майно не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а тому позивач не має права на отримання виплат в порядку ст.116,117 КЗпПУ.
Відповідно до ч. 1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, а матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України.
Під час проходження військової служби перебував на фінансовому забезпеченні військової частини НОМЕР_1 .
Відповідно до наказу командувача Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 9 липня 2019 року №76, позивач звільнений з військової служби у запас за підпунктом «к» (які проходять військову службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або до оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.8).
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12 листопада 2019 року №255, ОСОБА_1 виключений зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення (а.с.9).
Військова частина НОМЕР_1 при звільненні не нарахувала та не виплатила ОСОБА_1 грошової компенсації за недоотримане речове майно, яке належало йому до видачі в сумі 29477,85 грн (згідно наказу №255 від 12 листопада 2019 року).
Зазначена компенсація за речове майно при звільненні позивачу перерахована на банківський рахунок лише 23 грудня 2019 року, що підтверджується довідкою Акціонерного товариства КБ «Приватбанк» від 23 грудня 2019 року (а.с.11).
Вважаючи такі дії Військової частини НОМЕР_1 протиправними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, позивач звернувся з даним позовом до суду.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції  виходив з того, що спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця. Отже, у даному випадку застосуванню до спірних правовідносин підлягають норми трудового законодавства. А з огляду на те, що остаточний розрахунок із позивачем проведений 23 грудня 2019 року, суд першої інстнації дійшов висновку, що до спірних правовідносин належить застосовувати приписи ст.ст. 116 та 117 КЗпПУ. Оскільки відповідачем порушено приписи ст.ст. 116,  117 КЗпП України  в частині строків виплати позивачу грошової компенсації вартості за не отримане речове майно та не приводено при його звільненні остаточного розрахунку, суд дійшов висновку про те, що  позивач має право на отримання виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 12.11.2019 року по 23.12.2019 року в сумі 23765,65 грн.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції на підставі доводів та вимог апеляційної скарги та встановлених обставин справи, колегія суддів виходить з такого.
Згідно із положеннями частини 2  статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України. Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відповідно до статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені  Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей"  (далі Закон № 2011-ХІІ).
Відповідно до статті першої Закону №2011-ХІІ соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини другої статті 1-2 Закону №2011-ХІІ у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Частиною першою та другою  статті 9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до частина 1статті 9-1 Закону №2011-ХІІ речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до абзацу першого пункту 2 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого  Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 №178 (далі - Порядок №178) виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу.
Згідно з пунктом 3 Порядку №178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Пунктом 4 Порядку №178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Відповідно до пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого  Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008  після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Оскільки зазначені нормативно-правові акти, які визначають порядок та умови виплати компенсації за не отримане речове майно, не містять норм, які б регулювали питання строку розрахунку при звільненні та відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, то необхідно виходити з приписів трудового законодавства щодо оплати праці.
Так, в силу приписів частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно до положень статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Разом з тим слід зазначити, що відповідно до правової позиції, наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці" середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Верховний Суд зазначає, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення, оскільки  Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
Як зазначалося вище, позивач 12.11.2019 року виключений зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, остаточний розрахунок з позивачем Військовою частиною НОМЕР_1 проведено 23 грудня  2019 року, що вбачається із виписки з карткового рахунку  позивача (а.с.11), тобто із затримкою на 41 день. Відтак, суд першої інстанції керуючись Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року №100  та з урахуванням наданих відповідачем відомостей щодо розміру грошового забезпечення позивача за два повних календарних місяці перед звільненням (а.с.10) правильно розрахував розмір середньоденнього грошового забезпечення позивача та розрахував суму середнього заробітку останнього, яка підлягає стягненню з військової частини на користь позивача. 
Слід зазначити, що розмір сум, які належить стягнути з відповідача на користь позивача скаржник не оспорює, доводи апеляційної скарги зводяться до того, що грошова компенсація за неотримане речове майно не відноситься до грошового забезпечення військовослужбовців, а тому не може бути стягнуто компенсацію в порядку ст.ст.116, 117 КЗпПУ. 
Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції та вважає правильним правове обґрунтування суду щодо поширення обов`язку відповідача, як то передбачено ст.117 КЗпПУ, здійснити виплату середнього заробітку за час затримки повного розрахунку при звільненні позивача.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судовому рішенні повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 06 квітня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.
Постанова суду складена в повному обсязі  21 вересня 2020 року.

Головуючий	 	 	Кузьменко Л.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Франовська К.С.    Совгира Д. І.