Єдиний унікальний номер 234/21235/19 
Номер провадження 22-ц/804/1778/20        

Головуючий у 1-й інстанції Ткачова С.М.    Єдиний унікальний номер 234/21235/19
Доповідач Папоян В.В.        Номер провадження 22-ц/804/1778/20

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М        У К Р А Ї Н И

30 вересня 2020 року Донецький апеляційний суд в складі:
судді-доповідача Папоян В.В. 
суддів Кішкіної І.В., Никифоряка Л.П., 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін  в м.Бахмуті Донецької області за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17 лютого 2020 року цивільну справу № 234/21235/19 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Місто Банк» про захист прав споживачів, (головуючий у 1 інстанції суддя Ткачова С.М., повний текст рішення складено 21 лютого 2020 року),

В С Т А Н О В И В :
У грудні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом про захист прав споживачів. В обґрунтування якого зазначила, що 29 листопада 2017 року між сторонами був укладений договір банківського вкладу (депозиту) фізичної особи в національній валюті без права поновлення з виплатою відсотків щомісячно, без права дострокового повернення № GB_KM/1512/UAH. У відповідності до умов договору позивач передала, а банк прийняв грошові кошти (вклад) у сумі 50000,00 грн на строк з 29 листопада 2017 року до 05 червня 2019 року, зі сплатою відсотків за вкладом у розмірі 17,4% річних. 
Проте банком було порушено умови договору щодо повернення грошових коштів та суму вкладу у розмірі 50000,00 гривен та відсотки у розмірі 10591,59 грн. були сплачені позивачу лише 18 червня 2019 року, тобто відповідач прострочив виплату вкладу та відсотків на 13 днів. 
Посилаючись на ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь пеню за несвоєчасне повернення вкладу та нарахованих відсотків з розрахунку 3% за кожен день, за період з 05.06.2019 року до 18.06.2019 року (13 днів) у сумі 19500,00 грн.
Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 17 лютого 2020 року позов було задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача пеню за затримку повернення вкладу в сумі 311,64 грн. Вирішено питання про судові витрати. Стягнуто з відповідача в дохід Державного Бюджету судовий збір у розмірі 12,29 грн. та з позивача в дохід Державного Бюджету судовий збір у розмірі 456,11 грн.
Не погодившись з зазначеним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. 
В обґрунтування доводів зазначила, що суд помилково при визначенні розміру пені, виходив з умов договору, та не врахував, що відповідно до чинного законодавства вкладник за договором банківського вкладу є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем. Таким чином, банк несе відповідальність за неналежне виконання послуг, передбачену ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». Оскільки сума вкладу не була вчасно повернута позивачу, то відповідач повинен був сплатити пеню у розмірі 19500 грн. (50000 грн. х 13 днів х 3%). Крім того, вважає, що суд незаконно стягнув з неї судові витрати у розмірі 756,11 грн., адже вона звільнена від сплати судового збору в усіх інстанціях відповідно до ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу - без задоволення. В обґрунтування зазначає, що у заяві на отримання вкладу позивач зазначила, що немає претензій до Банку. Кошти були повернуті позивачеві як сума відшкодування шкоди, а не вклад оскільки договір був укладений з порушенням законного порядку. Крім того, п.4.2 договору передбачено порядок та розмір пені, що нараховується у випадку несвоєчасного повернення вкладу.
Відповідно до ст. 368 та ч.ч.1, 3 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні без повідомленням учасників справи.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 29 вересня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Оскільки апеляційним судом не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі та зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд якої відповідно до п.1 ч.4 ст. 274 ЦПК України здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній  доказами в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції – зміні з наступних підстав.
Відповідно до ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими,  невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунку вкладника з інших підстав.
Закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.
Відповідно до частини першої статті 1070 ЦК України за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу.
Частиною другою статті 1070 ЦК України передбачено, що проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.
Відповідно до частини другої статті 1060 ЦК України за договором банківського вкладу на вимогу банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.
Під час розгляду справи судом першої інстанції будо встановлено, що 29 листопада 2017 року між позивачем та відповідачем був укладений договір банківського вкладу (депозиту) фізичної особи в національній валюті без права поновлення з виплатою відсотків щомісячно без права дострокового повернення № GB_KM/1512/UAH. Відповідно до п.1.1 Договору вкладник передає, а банк приймає грошові кошти, далі за текстом вклад, на наступних умовах: сума вкладу – 50000,00 UAH; валюта вкладу UAH (гривня); строк зберігання вкладу – з 29 листопада 2017 року до 05 червня 2019 року; відсоткова ставка – 17,4% річних. 
Згідно п.4.2. договору банківського вкладу GB_KM/1512/UAH від 29.11.2017 передбачено, у випадку затримки виконання банком своїх зобов`язань по поверненню вкладу, банк сплачує вкладнику пеню за кожен день прострочення від суми вкладу до повернення в розмірі облікової ставки Національного Банку України, що діяла в період за який нараховується пеня.
За п.6.1 договір набирає чинності з моменту підписання його уповноваженими представниками сторін і діє до повного виконання сторонами взаємних зобов`язань.
На виконання умов договору від 29 листопада 2017 року ОСОБА_1 був зроблений вклад в сумі 50000,00 гривень, про що свідчить квитанція № CASH_28766.
05.06.2019 року на вимогу вкладника грошові кошти повернуто не було. Сума вкладу у розмірі 50000,00 гривен та відсотки у розмірі 10591,59 гривен виплачені ОСОБА_1 18 червня 2019 року. Цей факт підтверджується заявою на видачу готівки № 45618ВИДАТ від 18.06.2019 року на суму 10591,59 грн., та заявою на видачу готівки № 45620ВИДАТ від 18.06.2019 року на суму 50000,00 грн.
Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовуються сторонами.
За фактом зловживань службових осіб АТ «Місто Банк» за заявою відповідача, проводиться слідство за ч.2 ст.191 КК України (витяг з ЄРДР кримінальне провадження № 12019050390000050 від 04.01.2019) по заволодінню коштів в значних розмірах, чим спричинено матеріальну шкоду відповідачу. Постановою слідчого від 10.02.2019 відповідач визнаний потерпілим по даному кримінальному провадженню.
Відповідно Акту №56 АТ «Місто Банк» від 14.06.2019 ревізії розрахунків за договором банківського вкладу GB_KM/1512/UAH від 29.11.2017, зазначений в квитанції рахунок не відкривався, до каси банку гроші вкладника ОСОБА_1 не надходили, договір не зареєстрований, відсотки не нараховувались.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходи з того, що між сторонами виникли правовідносини, які витікають з договору банківського вкладу. Відповідачем було порушено право позивача на своєчасне повернення вкладу та виплату відсотків, що є відповідною правовою підставою для стягнення пені. Але враховуючі, що п.4.2 укладено між сторонами договору було передбачено відповідальність у вигляді пені за несвоєчасне повернення вкладу, то суд першої інстанції обрахував суму, яку належить стягнути на користь позивача, відповідно до положень договору.
Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції та не приймає доводи викладені в апеляційній скарзі, оскільки як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами.
Відповідно до ст.ст. 526, 530, 610 ч.1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням законодавства є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).
Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Отже, порушення боржником прийнятих на себе зобов`язань тягне за собою відповідні правові наслідки, які полягають у можливості застосування кредитором до боржника встановленої законом або договором відповідальності.
За ч.1 ст.627 ЦПК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
З матеріалів справи убачається, що умовами укладеного між сторонами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності банку за несвоєчасне виконане зобов`язання по поверненню суми вкладу та відсотків, позичальником строків погашення кредиту і процентів за користування ним узгоджено порядок і розмір нарахування пені. Пунктом п. 4.2 договору передбачено, що у випадку затримки виконання банком своїх зобов`язань по поверненню вкладу, банк сплачує вкладнику пеню за кожен день прострочення від суми вкладу до повернення в розмірі облікової ставки Національного Банку України, що діяла в період за який нараховується пеня.
Дійсно, відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Проте статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Оскільки при укладанні договору сторони погодили умови договору, у тому числі щодо відповідальності за несвоєчасне повернення суми вкладу, то саме положення договору, а не норми ЗУ «Про захист прав споживачів», підлягають застосуванню.
Таким чином, апеляційний суд погоджується висновками суду першої інстанції щодо розрахунку пені у порядку визначеному п.4.2 договору - виходячи з розміру облікової ставки НБУ, що діяла у спірний період.
Апеляційний суд відхиляє довід відзиву щодо недійсності договору, оскільки за ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Убачається, що спірний договір відповідає вимогам, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, та його дійсність в судовому порядку жодна зі сторін не оспорювала.
Водночас апеляційний суд зазначає, що рішення суду підлягає зміні в частині розподілу судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.
Задовольняючі позовну заяву частково, суд першої інстанції стягнув з позивача на користь Держави судовий збір у розмірі 756,11 грн., тобто відповідно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»  фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
За змістом статті 1 ЗУ  «Про захист прав споживачів»  споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
З аналізу наведених законодавчих норм убачається, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем, який несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, а тому вкладник, звертаючись до суду з позовом, пов`язаним з порушенням його прав за договором банківського вкладу, звільняється від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 ЗУ  «Про захист прав споживачів».
Така позиція підтверджується постановою Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 817/649/16.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, правильно вирішив справу по суті, дійшовши обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, однак неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та не застосував норми, підлягають застосуванню, при розподілі судових витрат, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає зміні.
Керуючись статтями 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17 лютого 2020 року змінити в частині розподілу судових витрат.
Виключити з резолютивної частини рішення Краматорського міського суду Донецької області від 17 лютого 2020 року абзац четвертий щодо стягнення з ОСОБА_1 в доход Державного бюджету судового збору у розмірі 756,11 грн.
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:                                                                         В.В. Папоян

                                                                                   І.В. Кішкіна

                                                                                Л.П. Никифоряк