КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
                                                                                                                                             
апеляційне провадження №22-ц/824/8708/2020           
справа №754/16072/16-ц
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 серпня 2020 року                                                                                                          м.Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
судді-доповідача Поліщук Н.В.
суддів Андрієнко А.М., Соколової В.В.
за участю секретаря судового засідання Голопапи Д.І.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕРЕЖА СЕРВІСНИХ СТАНЦІЙ "ТІДІСІ-ДАЛЬНОБОЙ" та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року, ухваленого під головуванням судді Клочко І.В. 
у справі за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕРЕЖА СЕРВІСНИХ СТАНЦІЙ "ТІДІСІ-ДАЛЬНОБОЙ", ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук Сергій Павлович, про визнання недійсним правочину та звернення стягнення на майно,-
 
встановив:
 
В грудні 2016 року ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, та просив ухвалити рішення, яким:
визнати недійсним договір дарування №12136 від 16 грудня 2016 року 1/2 частини комплексу споруд, загальною площею 1564,80 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 і складаються з нежитлової будівлі "літ.А", загальною площею 710,90 кв.м та нежилої будівлі "літ.Б", загальною площею 853,90 кв.м у зв`язку із його фіктивністю;
у рахунок погашення частини заборгованості за рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року у справі №370/1226/15, що становить 12 542 189 грн. звернути стягнення на 1/2 частину комплексу споруд, загальною площею 1564,80 кв.м, що належить ОСОБА_1 та знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 і складаються з нежитлової будівлі "літ.А", загальною площею 710,90 кв.м та нежилої будівлі "літ.Б", загальною площею 853,90 кв.м, шляхом передачі у власність ФОП ОСОБА_2 та визнання за ФОП ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину комплексу споруд, загальною площею 1564,80 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 і складаються з нежитлової будівлі "літ.А", загальною площею 710,90 кв.м та нежилої будівлі "літ.Б", загальною площею 853,90 кв.м.
 
Вимоги обґрунтовує тим, що 17 грудня 2014 року між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено договір купівлі-продажу 40% частки у статутному капіталі ТОВ "Торговий дім "Камілла".
 
Вартість продажу становить 8 000 000 грн., які покупець зобов`язався сплатити протягом 60 календарних днів з моменту укладення договору.
 
14 січня 2015 року у зв`язку із відчуженням частки внесено відповідні зміни щодо реєстраційних відомостей товариства про учасників.
 
05 травня 2015 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства.
 
На твердження позивача, ОСОБА_1 не мав наміру оплачувати ціну договору.
 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року у справі №370/1226/15 з ОСОБА_1 стягнуто на користь ФОП ОСОБА_2 7 980 000 грн. за договором купівлі-продажу частки, 4 192 000 грн. інфляційних втрат та 370189,39 грн. 3% річних.
 
Рішення пред`явлено до виконання приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Наконечному І.М., яким 15 березня 2018 року відкрито виконавче провадження, в ході якого, зокрема, прийнято постанови про арешт коштів та майна боржника, звернення стягнення на майно боржника.
 
Поряд з цим, 16 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ "МЕРЕЖА СЕРВІСНИХ СТАНЦІЙ "ТІДІСІ-ДАЛЬНОБОЙ" укладено договір дарування 1/2 частини комплексу споруд.
 
На твердження позивача дарування здійснено з метою ухилення від виконання зобов`язань, тобто договір є фіктивним.
 
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено частково, вирішено:
Визнати недійсним договір дарування від 16 грудня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ "МЕРЕЖА СЕРВІСНИХ СТАНЦІЙ "ТІДІСІ-ДАЛЬНОБОЙ", частин комплексу споруд за адресою - АДРЕСА_1 , що складається з нежилої будівлі "літера А", загальною площею - 710,90 кв.м та нежилої будівлі "літера Б", загальною площею - 853,90 кв.м, загальна площе комплексу споруд - 1564,80 кв.м, у зв`язку з його фіктивністю.
В іншій частині позовних вимог  відмовлено.
Вирішено стягнути з ТОВ "МЕРЕЖА СЕРВІСНИХ СТАНЦІЙ "ТІДІСІ-ДАЛЬНОБОЙ" на користь СПД ФОП ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 420,80 грн., а також стягнути з ОСОБА_1 на користь СПД ФОП ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі 420,80 грн.
 
Не погодившись з ухваленим рішенням, ТОВ "МЕРЕЖА СЕРВІСНИХ СТАНЦІЙ "ТІДІСІ-ДАЛЬНОБОЙ" подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити.
 
В апеляційній скарзі посилається на те, що на момент укладення договору дарування не існувало будь-яких рішень судів, які б набрали законної сили, про стягнення заборгованості.
 
Вказує, що договір про відчуження часток у статутному капіталі товариства не містив застережень, що у випадку не виконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань він повинен розрахуватися належним йому майном.
 
Частка ОСОБА_1 в статутному капіталі ТОВ "Торговий дім "Камілла" становить 80% від розміру статного капіталу 16 000 000 грн., що є достатнім для виконання ним своїх зобов`язань. ОСОБА_1 також має частку в статутних капіталах інших товариств.
 
Вказує на те, що ТОВ "МЕРЕЖА СЕРВІСНИХ СТАНЦІЙ "ТІДІСІ-ДАЛЬНОБОЙ" є добросовісним набувачем майна, прийняло його та використовує за призначенням.
 
В доповненнях до апеляційної скарги, окрім наведених доводів, вказало на відсутність доказів про наявність умислу в даруванні майна з тим, щоб уникнути зобов`язань.
 
Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити.
 
В апеляційній скарзі посилається на те, що у день укладення договору купівлі-продажу частки у товариства, ОСОБА_3 звернувся до нього із заявою, у якій просив зарахувати кошти за продаж частки в рахунок погашення його боргу в сумі 21 435 721,92 грн. ОСОБА_3 в заяві вказав, що з моменту підписання цієї заяви зобов`язання ОСОБА_1 щодо розрахунків за купівлю частки є припиненими і заборгованості він не має. Своїм підписом на заяві ОСОБА_1 підтвердив зарахування зустрічного зобов`язання.
 
Вказує, що, відступаючи своє право за договором купівлі-продажу частки на користь ФОП ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не повідомив його про такі обставини.
 
Зазначені обставини судом не були досліджені та не враховані при ухваленні рішення.
 
Щодо висновків суду про визнання договору недійсним вказує, що суд не дослідив обставин, згідно із якими відбулось фактичне виконання договору, з огляду на що його не можливо кваліфікувати як фіктивний.
 
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "МЕРЕЖА СЕРВІСНИХ СТАНЦІЙ "ТІДІСІ-ДАЛЬНОБОЙ" позивач посилається на доводи, із якими звернувся до суду, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції та зазначає, що доводами апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовуються. Вказує, що дарування майна є способом уникнення від майнової відповідальності та збереження власних інтересів на шкоду зобов`язанням.  Зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц.
 
ФОП ОСОБА_2 також подано відзив на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 , у якому посилається на те, що заява від 17 грудня 2014 року про зустрічне зарахування однорідних вимог не може братися до уваги, оскільки протягом всіх існуючих судових процесів такий доказ не подавався. У справі №370/1226/15 відмовлено в перегляді рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами, якими вказано цю заяву. Окрім того, ОСОБА_1 не зміг надати її оригіналу. Далі посилається на доводи позовної заяви, з якими звернувся до суду із цим позовом, наявність судових рішень, якими підтверджено грошове зобов`язання, а також судових рішень, якими установлено обставини ухилення від відповідальності у спосіб відчуження майна.
 
В судовому засіданні представники відповідачів Щелков П.С., Рибчинчук Д.А. доводи апеляційних скарг підтримали та просили скарги задовольнити.
 
Представник позивача Петренко С.В. проти доводів апеляційних скарг заперечувала з підстав, викладених у відзивах.
 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином.
 
Відповідно до статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.
 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін,  розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з огляду на таке.
 
Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції установлено, що 17 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Торговий дім "Камілла", відповідно до умов якого ОСОБА_3 передав належну йому частку у статутному капіталі ТОВ "Торговий дім "Камілла" у розмірі 40%, а ОСОБА_1 прийняв вищевказану частку у власність, та сплачує за неї грошову суму в розмірі, в порядку та на умовах, викладених у договорі.
 
Пунктом 6 договору визначено, що продаж вчинено за 8 000 000 грн., які ОСОБА_1 зобов`язується сплатити ОСОБА_3 протягом 60 календарних днів з моменту укладення та підписання даного договору.
 
14 січня 2015 року у зв`язку із відчуженням частки внесено відповідні зміни щодо реєстраційних відомостей товариства про учасників, проте ціну її продажу ОСОБА_1 не перерахував.
 
05 травня 2015 року між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Торговий Дім "Камілла".
 
Нотаріально посвідченою заявою вимогою (повідомленням) від 05 травня 2015 року ОСОБА_3 повідомив ОСОБА_1 про відступлення права вимоги та вимагає грошові кошти в розмірі 8 000 000 грн. основного боргу з нарахованими процентами, враховуючи індекс інфляції перерахувати на рахунок нового кредитора ФОП ОСОБА_2 в термін, що не перевищує трьох календарних днів та повідомив про надання майнової поруки за виконання ОСОБА_1 грошового зобов`язання за Договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства в розмірі 20000 грн.
 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року у справі №370/1226/15 з ОСОБА_1 стягнуто на користь ФОП ОСОБА_2 7 980 000 грн. за договором купівлі-продажу частки, 4 192 000 грн. інфляційних втрат та 370189,39 грн. 3% річних.
 
Рішення пред`явлено до виконання приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Наконечному І.М., яким 15 березня 2018 року відкрито виконавче провадження, в ході якого, зокрема, прийнято постанови про арешт коштів та майна боржника, звернення стягнення на майно боржника.
 
Поряд з цим, 16 грудня 2016 року між ОСОБА_1 та ТОВ "МЕРЕЖА СЕРВІСНИХ СТАНЦІЙ "ТІДІСІ-ДАЛЬНОБОЙ" укладено договір дарування 1/2 частини комплексу споруд за адресою - АДРЕСА_1 , що складається з нежилої будівлі "літера А", загальною площею - 710,90 кв.м та нежилої будівлі "літера Б", загальною площею - 853,90 кв.м, загальна площе комплексу споруд - 1564,80 кв.м.
 
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, безоплатно відчужуючи частку комплексу споруд шляхом укладення договору дарування, ОСОБА_1 був обізнаний про невиконане ним грошове зобов`язання, що свідчить про недобросовісність, зловживання правами боржника та свідомий намір ухилення від виконання зобов`язання. 
 
Статтею 203 ЦК України унормовано:
1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Відповідно до статті 234 ЦПК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.
 
Доводи апеляційних скарг в тій частині, що на момент укладення договору дарування не існувало рішень судів, які набули чинності, про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів, колегія суддів відхиляє та вказує на таке.
 
Відповідно до статті 11 ЦК України: 
1. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
2. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є:
1) договори та інші правочини;
2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;
3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;
4) інші юридичні факти.
3. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
4. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
5. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
6. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.
 
Відповідно до статті 509 ЦК України:
1. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
2. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
3. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
 
Відповідно до статті 526 ЦК України:
1. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
2. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
 
Рішення суду як акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Рішення приймається з метою недопущення самоправства, дотримання конституційних і цивільних прав учасників спірних відносин відповідно до правого порядку, і покликане спрямувати вирішення спору в межах правових норм і правил.
 
Рішення суду у зобов`язальних правовідносинах не створює зобов`язання, навпроти за наслідками вирішення справи суд ухвалює рішення, яким засвідчує фактичні обставини справи і вказує на те, до чого має приступити боржник, і у разі, якщо боржник не приступив до виконання зобов`язання, то на підставі рішення суду таке виконання спрямовується на примусовий порядок у визначений законом спосіб.
 
Наявність договірного зобов`язання є подією, яка виникла та існувала поза межами судової справи і рішення суду, а обов`язок його виконати є ключовою складовою будь-яких правовідносин. Ухилення від виконання є вольовим ставленням боржника до своїх обов`язків. Таке вольове ставлення може проявлятися не тільки в невиконанні зобов`язання, але і у свідомому та навмисному вчиненні дій, які перешкоджатимуть кредитору відновити свої права. Таким протиправним діям може надаватися форма правової дії.
 
Ухиленням від виконання рішення є така поведінка боржника, якою він створює різного роду перешкоди або просто проявляє бездіяльність. При чому, такі перешкоди боржник може розпочати вчиняти ще до моменту ухвалення рішення у справі або, навіть, до подачі позову, завчасно передбачаючи настання для нього зобов`язальних наслідків.
 
З матеріалів справи убачається, що боржник прострочив виконання, а з травня 2015 року в провадженні суду перебувала цивільна справа №370/1226/15-ц за позовом фізичної особи суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , фізичної особи суб`єкта підприємницької діяльності ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному фонді товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Каміла" та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі недійсним.
 
Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2015 року у справі №370/1226/15-ц  вирішено:
Стягнути з ОСОБА_3 на користь суб`єкта підприємницької дальності фізичної особи ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 20000 грн. як майнову поруку згідно п.1.5 договору "Про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ "Торговий дім "Камілла" солідарно з громадянином ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за прострочення виконання майнового зобов`язання, що виникло з Договору договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ "Торговий дім "Камілла" від 17 грудня 2014 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Насобіною Г.О. реєстрованим за реєстром №1491.
Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь суб`єкта підприємницької дальності фізичної особи ОСОБА_2 7 980 000 грн. внаслідок невиконання зобов`язання за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Торговий дім "Камілла" від 17 грудня 2014 року та договору про відступлення права вимоги за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Торговий дім "Камілла" від 05 травня 2015 року зареєстрований в реєстрі №330.
Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь суб`єкта підприємницької дальності фізичної особи ОСОБА_2 заподіяні збитки від інфляції в розмірі 4 192 000 грн. за час прострочення після спливу 60 календарних днів з моменту вчинення правочину за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Торговий дім "Камілла" від 17 грудня 2014 року зареєстрованого в реєстрі за №1491.
Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь фізичної особи підприємця ОСОБА_2 3% процентів річних від простроченої суми що становить 370189,39 грн. за час прострочення після спливу 60 календарних днів з моменту вчинення правочину за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Торговий дім "Камілла" від 17 грудня 2014 року зареєстрованого в реєстрі за №1491.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 - фізичної особи суб`єкта підприємницької діяльності 3683,23 грн. судових витрат.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1  та ОСОБА_4  відмовлено.
 
Рішення було оскаржено, справа розглядалась в судах неодноразово. 
 
Останнім рішенням по суті спору, а саме рішенням Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2017 року вирішено: 
Рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.
Стягнути з громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_3 на користь суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 20000 грн., як невиконання зобов`язань за договором поруки.
Стягнути з громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , на користь суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 7 980 000 грн. як невиконане зобов`язання за договором купівлі - продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Торговий дім "Каміллі" від 17 грудня 2014 року та договору про відступлення права вимоги за договором купівлі - продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Торговий дім "Камілла" від 05.05.2015 року зареєстрований в реєстрі №330.
Стягнути з громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , користь суб`єкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_2 як відшкодування збитків від інфляції в розмірі 4 192 000 грн. за час прострочення після спливу 60 календарних днів з моменту вчинення правочину за договором купівлі - продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Торговий дім "Камілла" від 17.12.2014 року зареєстрованого в реєстрі за № 1491.
Стягнути з громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 на користь фізичної особи ОСОБА_2 3% процентів річних від простроченої суми, що становить 370 189 грн. 39 коп. за час прострочення після спливу 60 календарних днів з моменту вчинення правочину за договором купівлі - продажу частки у статутному капіталі ТОВ "Торговий дім "Камілла" від 17.12.2014 року зареєстрованого в реєстрі за № 1491.
Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 по 1 841,61 гривень, з кожного, судових витрат.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів відмовлено. 
В решті рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 вересня 2016 року залишено без змін.
 
Отже незалежно від того, що на момент укладення договору дарування рішення суду у спорі про стягнення суми боргу не набуло чинності, є підстави стверджувати, що дарування майна відбулось з метою уникнення на майбутнє можливості звернення на нього стягнення.
 
Відповідно до частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина 1 статті 718 ЦК України).
 
Відповідно до частини 2 статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
 
Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина 1 статті 722 ЦК України).
 
Згідно з частинами 1 та 2 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
 
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Ознака вчинення правочину лише для виду повинна бути властива діям обох сторін. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
 
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
 
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
 
Такі висновки наведено Верховним Судом України у постановах: від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14, від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16, Верховним Судом у складі першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 27 березня 2019 року  у справі №607/15555/17-ц.
 
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц зазначено наступне:
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.
Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від цих висновків.
Велика Палата Верховного Суду враховує, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.
 
Відповідно до відомостей ЄДРЮОФОПГФ щодо ТОВ "МЕРЕЖА СЕРВІСНИХ СТАНЦІЙ "ТІДІСІ-ДАЛЬНОБОЙ" про перелік засновників (учасників) юридичної особи, у тому числі частки кожного із засновників (учасників); прізвище, ім`я, по батькові, якщо засновник - фізична особа; найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код юридичної особи, якщо засновник - юридична особа вказано наступних осіб: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
 
Відповідно до відомостей ЄДРЮОФОПГФ щодо ТОВ "Торговий дім "Камілла", засновниками (учасниками), зокрема є ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .
 
Заінтересованість ОСОБА_1 у відчуженні майна з метою уникнення звернення на нього стягнення підтверджується обставинами справи, оскільки при наявності значних боргових зобов`язань безоплатне відчуження майна викликає обґрунтовані сумніви. 
 
Поза розумним сумнівом допускається заінтересованість ТОВ "МЕРЕЖА СЕРВІСНИХ СТАНЦІЙ "ТІДІСІ-ДАЛЬНОБОЙ" у тому, щоб унеможливити стягнення на належне ОСОБА_1 майно з метою забезпечення його інтересів від вимог кредиторів.
 
Поряд з цим, колегія суддів зазначає, що звернення позивача до суду із позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних із вчиненням такого правочину, оскільки наслідки вчинення цього правочину мають вплив на права та законні інтереси позивача. 
 
            Відхиляючи доводи апеляційних скарг та надаючи оцінку діям сторін оспорюваного  договору в контексті критеріїв добросовісності, справедливості, недопустимості зловживання правами, зокрема, спрямованим на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав, колегія суддів зазначає наступне.
 
             Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність.
 
            Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
 
            З конструкції частини 3 статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
 
             Недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати (висновок об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 у справі №638/2304/17).
 
            Колегія суддів враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 у справі №369/11268/16-ц про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина 3 статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
 
             Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1 рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 №15-рп/2004).
 
             Суд акцентує, правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
 
             Боржник, який відчужує майно на підставі безвідплатного договору після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. 
 
            Колегія суддів вказує, що при обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Отже боржник має  добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.
 
            Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може.
 
            Доводи апеляційних скарг в тій частині,  що правочин  реально виконаний, відхиляються колегією суддів, оскільки зазначене не виключає тієї обставини, що цей правочин направлений на уникнення цивільної відповідальності та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.
 
Щодо доводів апеляційних скарг в частині відсутності заборгованості ОСОБА_1 перед позивачем, колегія суддів вказує на таке. 
 
На підтвердження цих доводів  представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Щелковим П.С.  надано ухвалу Макарівського районного суду Київської області від 30 липня 2020 року, якою визнано такими, що не підлягають виконанню виконавчі листи  від 01 березня 2018 року, видані Макарівським районним судом у Київській області у справі №370/1226/15-ц.
 
Колегія суддів вказує, що наявність договірного зобов`язання є подією, яка виникла та існувала поза межами судової справи і рішення суду, а рішенням суду в даному випадку засвідчено наявність такого зобов`язання. При ухвалення рішення суду враховуються всі матеріально-правові юридичні факти, що мають значення для справи та існують на момент його ухвалення.
 
Процедура визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не є ревізією рішення суду на предмет його законності, не повинна ставити під сумнів законність рішення, а має на меті встановлення фактів, з якими пов`язується відсутність обов`язку боржника, які виникли після ухвалення рішення суду.
 
Отже, ураховуючи сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а також той факт, що на момент здійснення безоплатного відчуження майна зобов`язання існувало і уважалось простроченим, його належне виконання не відбулось,  що установлено рішенням суду, доводи скаржників про відсутність зобов`язання є неспроможними.
 
Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.
 
Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, колегією суддів не установлено.
 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МЕРЕЖА СЕРВІСНИХ СТАНЦІЙ "ТІДІСІ-ДАЛЬНОБОЙ" та апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 21 лютого 2020 року - залишити без змін.
 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга па постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 01 вересня 2020 року. 

Суддя-доповідач                                                      Н.В. Поліщук

Судді                                                                         А.М. Андрієнко

                                                                                  В.В. Соколова