ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 817/3708/14
адміністративне провадження № К/9901/6037/19

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді - Білак М.В. (суддя-доповідач),
суддів: Губської О.А., Радишевської О.Р.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2019 року (головуючий суддя - Гуляка В.В., судді: Ільчишин Н. В., Коваль Р.Й.) 
у справі №817/3708/14
за позовом  ОСОБА_1 
до Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області
про визнання незаконним звільнення, скасування наказу, зобов`язання виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. 
I. РУХ СПРАВИ
1. У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної фіскальної служби у Рівненській області (далі - ГУ ДФС у Рівненській області) з позовом, в якому просив: 
- визнати незаконним його звільнення з посади та податкової міліції;
- скасувати наказ Голови комісії з реорганізації Головного управління Міндоходів у Рівненській області (далі - ГУ Міндоходів у Рівненській області) від 24 жовтня             2014 року №71-о «По особовому складу податкової міліції» про звільнення з органів податкової міліції у запас Збройних Сил України підполковника податкової міліції ОСОБА_1 - виконувача обов`язків начальника другого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань ГУ Міндоходів у Рівненській області; 
- зобов`язати відповідача виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з дня звільнення по день виконання ухваленого судового рішення.
2. На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 послався на неправомірність звільнення його з посади на підставі Закону України від 16 вересня 2014 року №1682-VII «Про очищення влади» (далі - Закон №1682-VII), оскільки на момент звільнення він не перебував на посаді, яка підпадає під перелік посад, щодо яких здійснюється очищення влади у вигляді звільнення з посади та заборони обіймати посади протягом десяти років. Вказував, що оскільки в системі органів виконавчої влади України відсутні територіальні органи податкової міліції, тому положення абзацу 8 частини першої статті 3 та абзацу 4 частини другої статті 3 Закону №1682-VII не поширюються на посадових осіб підрозділів податкової міліції. Також позивач вказував, що відповідно до Закону №1682-VII люстрація ґрунтується на принципах верховенства права та законності; презумпції невинуватості; індивідуальності відповідальності та гарантування права на захист. Зазначив, що фактично був звільнений не за порушення тих чи інших вимог закону, а лише за перебування на посаді, чим порушені норми статей 24, 38, 43, 61 Конституції України. Позивач наголошував, що він дійсно під час служби в органах внутрішніх справ та підрозділах податкової міліції з 1997 року обіймав різні посади. При цьому за час роботи він не допускав випадків порушення Конституції України, законів України, прав чи свобод інших громадян, як і не вчиняв жодних незаконних дій стосовно учасників масових акцій мирного протесту у листопаді 2013 - лютому 2014 років. ОСОБА_1 вважає, що звільнення без зазначених підстав та доведеності конкретних фактів вчинення ним правопорушень призвело до порушення конституційних принципів рівності громадян перед законом та індивідуального характеру юридичної відповідальності, порушило його конституційні права на працю і доступ до державної служби. Окремо позивач зауважував, що звільнення відбулося в період його тимчасової непрацездатності, що суперечить приписам статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).
3. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ ГУ Міндоходів у Рівненській області від 24 жовтня 2014 року №71-0 в частині звільнення з органів податкової міліції у запас Збройних Сил України підполковника податкової міліції Плотніка М .В., виконувача обов`язків начальника другого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань ГУ Міндоходів у Рівненській області. Поновлено ОСОБА_1 в органах податкової міліції з 25 жовтня 2014 року. Зобов`язано ГУ ДФС у Рівненській області нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25 жовтня             2014 року по 26 вересня 2018  року. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
4. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2019 року скасовано рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року та прийнято нове рішення про відмову у задоволенні позову.
5. Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
6. У відзиві на касаційну скаргу ГУ ДФС у Рівненській області, посилаючись на законність рішення суду апеляційної інстанції, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
7. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 проходив службу на різних посадах в органах податкової міліції з 01 вересня 1997 року по 24 жовтня         2014 року зокрема: з 25 лютого 2010 року по 01 листопада 2012 року - заступник начальника Управління податкової міліції Державної податкової адміністрації в Рівненській області; з 08 листопада 2012 року по 06 лютого 2013 року - виконувач обов`язків завідувача сектора боротьби з фіктивним банкрутством та організації оперативних заходів із скорочення податкового боргу Управління податкової міліції Державної податкової служби у Рівненській області; з 06 лютого 2013 року по                  01 липня 2013 року - завідувач сектора боротьби з фіктивним банкрутством та організації оперативних заходів із скорочення податкового боргу Управління податкової міліції Державної податкової служби у Рівненській області; з 02 липня 2013 року по 22 лютого 2014 року - виконувач обов`язків начальника другого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань ГУ Міндоходів у Рівненській області. 
8. Наказом Голови комісії з реорганізації ГУ Міндоходів у Рівненській області від              24 жовтня 2014 року №71-о «По особовому складу податкової міліції», з метою забезпечення виконання вимог Закону №1682-VII, ОСОБА_1 звільнено з органів податкової міліції у запас Збройних Сил України згідно з підпунктом 1 пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1682-VII та пункту 62 підпункту «а» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114, з 24 жовтня 2014 року - з посади виконувача обов`язків начальника другого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань ГУ Міндоходів у Рівненській області.
9. Підставою для прийняття вказаного наказу стали Закон №1682-VII та Довідка про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці, де вказано, що до ОСОБА_1 застосовується заборона визначена частиною третьою статті 1 вказаного Закону.
10.          Вважаючи неправомірним наказ щодо звільнення зі служби, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх порушених прав з цим позовом.
IIІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
11.          Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача на підставі Закону №1682-VII було незаконним, оскільки відповідачем не надано оцінки діяльності позивача на посадах в органах податкової міліції, зокрема в період з 25 лютого 2010 року по 01 листопада 2012 року на посаді заступника начальника Управління податкової міліції Державної податкової адміністрації в Рівненській області. Відповідачем не надано доказів того, що протягом вказаного періоду позивач своїми діями, рішеннями чи бездіяльністю здійснював заходи, спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2, чи які підривали основи національної безпеки і оборони України або порушували права і свободи демократичного суспільства. Суд вказав, що звільнення позивача суперечить нормам міжнародного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини щодо права особи на повагу до приватного і сімейного життя.
12.          Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що посади які обіймав позивач, зокрема посаду заступника керівника податкової міліції в області, яку він обіймав сукупно не менше одного року, застосовується заборона передбачена частиною третьою статті 1 Закону №1682-VII, а, отже, чинними нормами вказаного Закону встановлений обов`язок керівника органу, до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення, звільнити з посади осіб, до яких застосовується така заборона.
13.          При цьому суд апеляційної інстанції вказав на безпідставність посилання суду першої інстанції на висновки Венеціанської комісії та Парламентської асамблеї Ради Європи, оскільки такі висновки носять рекомендаційний характер.
14.          Крім того, апеляційний суд звернув увагу на те, що позивач у позовній заяві не заявляв вимогу про поновлення на посаді, однак суд першої інстанції необґрунтовано вийшов за межі позовних вимог, і, при цьому, не визначив конкретної посади, на якій слід поновити позивача і конкретного розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
15.          У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що, відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції здійснив неправильне тлумачення норм Закону №1682-VII, оскільки лише зайняття ним керівної посади в органах податкової міліції не може свідчити про сприяння злочинному режиму, підриву основи національної безпеки і оборони України або порушенню прав і свобод людини, а мають бути доведені індивідуально в кожному окремому випадку.
16.          Крім того, позивач вказує, що на посаді заступника начальника Управління податкової міліції Державної податкової адміністрації в Рівненській області, не здійснював формування та реалізацію державної податкової та/або митної політики, оскільки відповідно до Закону України від 17 березня 2011 року №3166-VI «Про центральні органи виконавчої влади» такі повноваження належать відповідним міністерствам.
17.          Також зазначає, що звільнення через посаду, яку займала особа, суперечить міжнародним стандартам.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
18.          Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
19.          Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
20.          Принцип законності вимагає, щоб органи державної влади мали повноваження на вчинення певних дій та в подальшому діяли виключно в межах тих повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України), у поєднанні з принципом законності вимагає, щоб такі дії органів державної влади були ще й правовими.
21.          Правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні визначені Законом №1682-VII.
22.          Очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (частина перша статті 1 Закону №1682-VII).
23.          Відповідно до частини другої статті 1 Закону №1682-VII очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.
24.          За нормами частини третьої статті 1 Закону №1682-VII протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.
25.          Парламентська Асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ №1096 (1996) звернула увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.
26.          З огляду на наведене, застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.
27.          17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви №58812/15, №53217/16, №59099/16, №23231/18, №47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі «Полях та інші проти України»), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців із забороною обіймати посади державної служби на підставі приписів Закону №1682-VII, що одразу призвело до втрати всіх їхніх здобутків.
28. У цьому рішенні ЄСПЛ указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом, які призвели до втручання в право на приватне життя, гарантоване статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли пан ОСОБА_2 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.
29.          Статтею 2 Закону №1682-VII передбачено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації). Відповідно до пункту шостого частини першої статті 2 Закону №1682-VII заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо: начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.
30.          Критерії здійснення очищення влади (люстрації) установлені статтею 3 Закону №1682-VII.
31.          Згідно з пунктом 8 частини першої даної статті заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.
32.          При цьому, підпунктом 1 пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1682-VII визначено, що впродовж 10-ти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб: звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів.
33.          Критерії здійснення очищення влади (люстрації), установлені статтею 3 Закону №1682-VII, застосовуються до певної категорії посад без конкретизації їх статусу в структурі органів державної влади.
34.          Як встановлено судами, підставою для видання оскаржуваного наказу від               24 жовтня 2014 року №71-о вказано Закон №1682-VII та довідку про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці.
35.          Згідно з довідкою про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці ОСОБА_1 , який на час звільнення виконував обов`язки начальника другого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань ГУ Міндохоів у Рівненській області, та відповідно до критеріїв здійснення очищення влади, визначених у частині першій статті 3 Закону №1682-VII в період з 25 лютого 2010 року по 22 квітня 2014 року, обіймав посади щодо яких встановлена заборона: 
з 25 лютого 2010 року по 01 листопада 2012 року - заступник начальника Управління податкової міліції ДПА в Рівненській області;
з 01 листопада 2012 року по 08 листопада 2012 року - зарахований у розпорядження ДПС у Рівненській області;
з 08 листопада 2012 року по 06 лютого 2013 року - виконувач обов`язків завідувача сектору боротьби з фіктивним банкрутством та організації оперативних заходів із скорочення податкового боргу Управління податкової міліції ДПС у Рівненській області;
з 06 лютого 2013 року по 01 липня 2013 року - завідувач сектору боротьби з фіктивним банкрутством та організації оперативних заходів із скорочення податкового боргу Управління податкової міліції ДПС у Рівненській області;
з 01 липня 2013 року по 02 липня 2013 року - відряджений для подальшого проходження служби до Міндоходів України;
з 02 липня 2013 року по 02 липня 2013 року - зарахований у розпорядження ГУ Міндоходів у Рівненській області;
з 02 липня 2013 року по 22 лютого 2014 року - виконувач обов`язків начальника другого відділу кримінальних розслідувань слідчого управління фінансових розслідувань ГУ Міндоходів у Рівненській області.
36.          Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 5 Закону №1682-VII перевірці підлягають достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону.
37.          Орган, який проводив перевірку, за результатами перевірки відомостей зазначених особою у заяві щодо не застосування до неї заборони, визначеної частиною третьою або четвертою статті 1 Закону №1682-VII, складає висновок про результати перевірки, яким встановлено достовірність або недостовірність таких відомостей.
38.          За приписами частин одинадцятої та дванадцятої статті 5 Закону №1682-VII, орган, який проводив перевірку, надсилає висновок про результати перевірки, підписаний керівником такого органу (або особою, яка виконує його обов`язки), керівнику органу, передбаченому частиною четвертою цієї статті, не пізніше ніж на шістдесятий день з дня початку проходження перевірки. Такий висновок може бути оскаржений особою в судовому порядку.
39.          У разі встановлення за результатами перевірки особи недостовірності відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, орган, який проводив перевірку, надсилає копію висновку про результати перевірки до Міністерства юстиції України для офіційного оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України інформації про надходження такого висновку та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади», не пізніш як у триденний строк з дня одержання такого висновку.
40.          За відомостями з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону №1682-VII, стосовно ОСОБА_1 за результатами перевірки встановлено, що він підпадає під критерії здійснення очищення влади (люстрації), передбачені пунктом 8 частини першої статті 3 Закону України «Про очищення влади». Час, протягом якого на особу поширюється заборона, передбачена Законом України «Про очищення влади» - 10 років. Відомості про результати перевірки - наказ Міністерства доходів і зборів України від 24 жовтня 2014 року №71-о.
41.          Частиною чотирнадцятою статті 5 Закону №1682-VII визначено, що керівник органу, передбачений частиною четвертою цієї статті, на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п`ятої цієї статті, не пізніше ніж на третій день з дня отримання такого висновку, керуючись положеннями частини третьої або четвертої статті 1 цього Закону, звільняє таку особу із займаної посади або не пізніше ніж на третій день з дня його отримання надсилає такий висновок керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, для її звільнення з посади у встановленому законом порядку не пізніше ніж на десятий день з дня отримання висновку.
42.          Водночас аналіз зазначених норм свідчить про те, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття у період з             25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посад, зокрема, передбачених пунктом 8 частини першої статті 3 Закону №1682-VII, незалежно від того чи сприяла така особа своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини, тобто, не враховуючи жодної індивідуальної дії чи зв`язку особи з будь-якими антидемократичними подіями.
43.          Звільнення позивача проведено на підставі довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі про його перебування на відповідних посадах. При цьому встановлення фактів особистої протиправної поведінки            ОСОБА_1 не було метою цієї перевірки. Будь-яких доказів, як встановлено судами попередніх інстанцій, щодо вчинення дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, матеріали справи не містять.
44.          Верховний Суд уважає за необхідне зазначити, що відсутність у Законі №1682-VII процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною третьою статті 2 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), що кореспондує положенням частини другої статті 2 КАС України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року).
45.          Цей обов`язок випливає із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
46.          У цьому зв`язку, ЄСПЛ у справі «Полях та інші проти України» вказав на відсутність застосування індивідуального підходу під час здійснення люстраційної перевірки, що й лягло в основу постанови Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 03 червня               2020 року у справі №817/3431/14. У цьому рішенні Верховний Суд дійшов висновку, що заходи такої суворості як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацією влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.
47.          Підсумовуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку що оскаржуваний наказ від 24 жовтня 2014 року №71-о не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
48.          Оцінюючи пропорційність обмежень, застосованих до позивача, щодо легітимної мети очищення влади, якої прагнули досягти органи державної влади, Верховний Суд вважає їх непропорційними, невиправданими та не необхідними у демократичному суспільстві.
49.          З огляду на наведене, суд першої інстанції правомірно зазначив, що висновки перевірки стосовно ОСОБА_1 , за результатами якої складена довідка про результатами перевірки відомостей, зазначених в особовій та/або трудовій книжці, які покладені в основу оскаржуваного наказу, є необґрунтованими.
50.          Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову щодо визнання протиправним та скасування наказу ГУ Міндоходів у Рівненській області від 24 жовтня 2014 року №71-0 щодо звільнення з органів податкової міліції у запас Збройних Сил України підполковника податкової міліції ОСОБА_1, оскільки він не відповідає критеріям обґрунтованості, добросовісності, розсудливості. 
51.          Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
52.          З огляду на наведене, суд першої інстанції, установивши, що позивач був незаконно звільнений зі служби, дійшов правильного висновку щодо необхідності поновлення ОСОБА_1 на роботі, тобто обґрунтовано вийшов за межі позовних вимог.
53.          Рішення суду першої інстанції у вказаній частині відповідає закону і скасовано судом апеляційної інстанції помилково.
54.          Позовні вимоги щодо стягнення судом першої інстанції середнього заробітку за час вимушеного прогулу не є предметом касаційного оскарження, а тому в цій частині не переглядаються Верховним Судом.
55.          Відповідно до статті 352 КАС України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
56.          З огляду на результат касаційного розгляду, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 345, 352, 356, 359 КАС України, пунктом 2 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року N460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 23 січня 2019 року скасувати, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26 вересня 2018 року залишити в силі.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	М.В. Білак  О.А. Губська   О.Р. Радишевська