ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 вересня 2020 року 
м. Харків
Справа №644/7899/18
Провадження №22-ц/818/999/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кругової С.С.,
суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.
секретаря Каплоух Н.Б.,
Учасники справи :
Позивач:         ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
Відповідач:  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
Треті особи – Харківська міська рада, Відділ реєстрації місця проживання в Індустріальному районі м.Харкова,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи – Харківська міська рада, Відділ реєстрації місця проживання в Індустріальному районі м.Харкова, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з адресної реєстрації, 

за апеляційною скаргою адвоката Саніна Арсенія Олександровича, який діє в інтересах  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 , на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року, ухваленого суддею Ізмайловим І.К.,-
в с т а н о в и в :
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом, в якому просили визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням – у квартирі ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та зняти їх з адресної реєстрації.
Позов мотивований тим, що спірна квартира АДРЕСА_2 належить територіальній громаді міста Харкова, складається з 4-х кімнат та в ній зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , неповнолітній ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Особливий рахунок відкритий на ім`я ОСОБА_6 , який 25 квітня 1985 року отримав ордер на спірну квартиру. У січні 2009 року ОСОБА_6 повідомив, що не бажає проживати в спірній квартирі, користуватися він їм не буде, сплачувати комунальні витрати не збирається ні за минулий час, ні за майбутній, зібрав свої речі та пішов з квартири, будь-яких засобів зв`язку не залишив. У 2012 році ОСОБА_7 після звільнення з місць позбавлення волі прийшов до квартири, повідомив, що проживати в квартирі не буде, комунальні послуги сплачувати наміру не має, тому що житло в квартирі йому не потрібно, відмовився залишити відомості про засоби зв`язку з ним та покинув квартиру. Особистих речей та майна відповідачів у квартирі немає.Відповідачі не сплачують комунальні витрати по утриманню житла, не приймають участі в поточному ремонті квартири, квартирою зовсім не цікавляться. В свою чергу позивачі не можуть повноцінно користуватися житлом, зокрема оформити субсидію, та змушені самостійно сплачувати комунальні платежі за відповідачів.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 11 листопада 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в задоволенні позову про визнання ОСОБА_6 , ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з адресної реєстрації - відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позовних вимог.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Санін А. О., який діє в інтересах ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Судом невірно покладено на позивачів тягар доведення поважності причин відсутності відповідачів за місцем реєстрації понад 6 місяців, адже у цій справі тягар доведення повинен бути покладений на відповідачів. Неотримання відповідачами судових повісток за місцем реєстрації також свідчить про їх відсутність за місцем реєстрації протягом всього строку розгляду справи, що підтверджує доводи позивачів.Позивачами надано докази неповажності причин відсутності відповідачів за місцем реєстрації та доведено, що перешкод у користуванні відповідачами житлом за місцем реєстрації не чинилося, в тому числі з боку позивачів, а також що відповідачі відсутні за місцем реєстрації не з причини взяття під варту, засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічного позбавлення волі.До позовної заяви додано всі необхідні докази для задоволення позовних вимог, проте суд не надав їм належної оцінки. Крім того, разом з позовною заявою позивачі звернулись до суду першої інстанції з  клопотанням про витребування доказів, проте воно було проігноровано судом, немає жодних відомостей про задоволення або відмову у задоволенні такого клопотання.
Відзивів до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно з довідкою КП «Жилкомсервіс» від 22.05.2018 року з місця проживання про склад сім`ї та прописку – квартира АДРЕСА_2 належить територіальній громаді м. Харкова, особовий рахунок відкрито на ім`я ОСОБА_6 , в квартирі зареєстровані наймач ОСОБА_6 з 1986 року, дружина ОСОБА_1 з 1986 року, син ОСОБА_7 з 1995 року, дочка ОСОБА_2 з 1997 року, онук ОСОБА_5 з 1999 року, дочка ОСОБА_3 з 2001 року, дочка ОСОБА_4 з 2001 року, онук ОСОБА_8 з 2008 року (а.с. 6).
25 квітня 1985 року ОСОБА_6 , сім`я якого складається з 6 осіб (дружина ОСОБА_1 , син ОСОБА_7 , дочки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ), як наймачу на підставі рішення виконкому Орджонікідзевської ради народних депутатів міста Харкова від 24.04.1985 року видано ордер на квартири ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 (а.с. 9)
Відповідно до копії паспорту ОСОБА_1 , 01.12.2009 року Орджонікідзевським відділом реєстрації цивільного стану Харківського міського управління юстиції розірвано її шлюб з ОСОБА_6 , про що вчинено актовий запис № 461 (а.с. 16)
Судом першої інстанції допитано свідків, які пояснили, що не бачили відповідачів протягом тривалого часу.
Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. 
Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом.
Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням  фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18.
Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Спірна квартира належить до комунальної власності територіальної громади міста Харкова, не приватизована, на теперішній час у ній зареєстровані ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
Матеріали справи не місять належних та допустимих доказів того, що відповідачі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 без поважних причин більше ніж півроку не проживають за адресою: АДРЕСА_3 .
Жодного доказу, який би об`єктивно свідчив про непроживання відповідачів у вищезазначеній квартирі більше ніж півроку без поважних причин, позивачами суду не надано. Крім того, доказів того, що відповідачі втратили інтерес до спірного житла та не має поважних причин непроживання за місцем реєстрації суду не надано.
Матеріали справи не містять інформацію про причини відсутності відповідачів понад встановлені строки.
Доводи апеляційної скарги щодо нерозглянутого судом першої інстанції клопотання про витребування доказів з КП «Жилкомсервіс», міської поліклініки, ПАТ «Укрпошта», Управління праці та соціального захисту Індустріального району Харківської області на правильність висновків суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог не впливають, оскільки інформація, яку просять витребувати позивачі не стосується з`ясування причин непроживання відповідачів у квартирі та їх поважності.
 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.374, ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що рішення постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права підстав для задоволення апеляційної скарги – не має.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу адвоката Саніна Арсенія Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 – залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2019 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий                                                                                         С.С. Кругова
Судді                                                                                                         О.В. Маміна
                                                                               О.Ю. Тичкова

повний текст постанови складено 11 вересня 2020 року