УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №278/501/20 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М. 
Категорія 77 Доповідач Трояновська  Г. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Трояновської Г.С.        
суддів Миніч Т.І., Павицької Т.М.                        
з участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,
                               
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 278/501/20 за позовом ОСОБА_1 до Комунального закладу "Денишівський навчально-реабілітаційний центр" Житомирської обласної ради про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 15 квітня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Дубовік О.М. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із названим позовом, в обгрунтування вимог якого зазначила, що з 02 вересня 2013 року вона працювала на посаді вихователя у Комунальному закладі “Денишівський навчально-реабілітаційний центр” Житомирської обласної ради. 30.05.2018 нею було укладено з Міністерством оборони України контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу строком на три роки. В подальшому відповідач звільнив її з місця роботи наказом від 14 серпня 2018 року на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, що, на думку позивача, є порушенням положень ст. 119 КЗпП України, згідно з якою за нею на час служби мають зберігатися місце роботи, посада та середній заробіток.
Крім того, разом з позовною заявою позивачка подала заяву про поновлення строку звернення до суду, в обгнрунтування якої зазначила, що в періоди з 05 вересня 2018 року по 26 грудня 2018 року, з 28 травня 2019 року по 21 серпня 2019 року та з 06 вересня 2019 року по 21 грудня 2020 року вона перебувала у тривалих відрядженнях для здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримуванні збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, а тому не мала реальної можливості звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Також вказала, що наказ про звільнення не отримувала, трудову книжку отримала у січні 2019 року, а про порушення своїх прав дізналася після проведення відповідної перевірки на дотримання вимог трудового законодавства відповідачем (а.с. 18-19).
Виходячи із наведеного, просила суд визнати протиправним та скасувати наказ Комунального закладу “Денишівський навчально-реабілітаційний центр” Житомирської обласної ради про звільнення з посади вихователя ОСОБА_1 № 69 від 14 серпня 2018 року.
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 15 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. Доводи апеляційної скарги в своїй сукупності аналогічні мотивам позовної заяви. Зазначає, що строк звернення до суду нею пропущено з поважних причин, оскільки вона проходила службу у військовій частині поза межами Житомирської області та не була обізнана про оспорюваний наказ. Про порушене право їй стало відомо 29 січня 2020 року після консультації з юристом, позовну заяву подано до суду 20 лютого 2020 року. Позивач також вказала, що трудову книжку вона отримала 16 січня 2019 року та одразу звернулась до Управління Держпраці у Житомирській області за роз`ясненнями. Оскільки зазначеним органом її було повідомлено про відсутність порушень вимог законодавства про працю, тому на лютий 2019 року їй не було відомо про порушення її трудових прав.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі.
Представник відповідача адвокат Літвінчук Ю.В. проти доводів апеляційної скарги заперечила, наголосила, що юридична необізнаність не є підставою для поновлення строку звернення до суду. 
Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 02 вересня 2013 року позивач була призначена на посаду вихователя у Комунальному закладі “Денишівський навчально-реабілітаційний центр” Житомирської обласної ради.
30 травня 2018 року вона уклала з Міністерством оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу строком на три роки (а.с. 10-11).
Зі змісту контракту вбачається, що він укладений під час дії особливого періоду та діє 3 роки. 
На даний час позивач проходить службу в лавах Збройних Силах України за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 м. Володимир-Волинський Волинської області (а.с. 15, 19).
14 серпня 2018 року заступник директора Комунального закладу “Денишівський навчально-реабілітаційний центр” Житомирської обласної ради видав наказ № 69 про звільнення ОСОБА_1 з посади вихователя 14 серпня 2018 року на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП у зв`язку з її вступом на військову службу (а.с. 44).
Отримати вказаний наказ про звільнення ОСОБА_3 відмовилася, про що свідчить відповідний Акт №1 від 16.01.2019 (а.с. 90), а трудову книжку отримала особисто 16.01.2019, про що свідчить її підпис у Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них (а.с. 126).
22.02.2020 ОСОБА_4 подала до суду позовну заяву про поновлення на роботі.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що права позивачки були порушені спірним наказом відповідача про її звільнення із займаної посади, оскільки вона прийнята на військову службу під час дії особливого періоду, тому не було приводу для звільнення її з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України. Однак, позов позивачка пред`явила 22 лютого 2020 року (а.с. 24) року, з пропуском передбаченого статтею 233 КЗпП України строку та відмовив у задоволенні позову із цих підстав.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи із наступного.
Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників.
При цьому КЗпП України визначає можливість працівника оскарження наказу про його звільнення.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «;Про альтернативну (невійськову) службу», «;Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами третьою, четвертою статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У листі Міністерства оборони України від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду» та у постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року у справі № 800/582/14, виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.
Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.
Така правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №131/1449/16-ц, від 14 лютого 2018 року у справі № 727/2187/16ц, у справі від 21 лютого 2018 року у справі № 211/1546/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 235/1457/18, у справі №537/430/18 від 12 вересня 2019 року та інших.
Отже, на позивача поширюються гарантії, визначені частиною третьою статті 119 КЗпП України, а відтак суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про незаконність наказу № 69 від 14.08.2018 про звільнення ОСОБА_1 з посади вихователя у зв`язку з її вступом на військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП. 
Щодо строку звернення до суду, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Отже, законодавець відлік строку звернення до суду за захистом порушеного трудового права пов`язує з фактом отримання працівником або трудової книжки, або наказу про звільнення.
Як поважні причини пропуску строку, встановленого у частині першій статті 233 КЗпП України, слід кваліфікувати такі, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.
Спір про звільнення - це спір за заявою про поновлення на роботі.
Для звернення з позовами про поновлення на роботі встановлено місячний строк.
Повторюючи загальне правило про те, що строк для звернення обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, стаття 233 КЗпП України конкретизує це правило стосовно звільнення працівника.
Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються.
Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.
Аналогічні правові позиції викладені у постанові Верховного Суду України від 06.04.2016р. у справі за №6-409цс16 та постанові Верховного Суду України від 05.07.2017р. у справі за №6-1033цс17.
Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що строк для пред`явлення позову, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено позивачем без поважних причин, оскільки трудову книжку із записом наказу про звільнення ОСОБА_1 отримала 16.01.2019, про що в книзі обліку трудових книжок свідчить її особистий підпис (а.с. 126), інших відомостей матеріали справи не містять, а із позовом звернулася лише у лютому 2020 року.
Суд не може прийняти до уваги посилання позивача на перебування у цей час (у період із 16.01.2019 по 16.02.2019) у відрядженні, оскільки нею не було надано суду доказів на підтвердження зазначеної обставини. Періоди відрядження судом першої інстанції детально проаналізовано та встановлено, що позивачем не надано доказів на підтвердження неможливості звернення до суду у періоди не охоплені відрядженнями. Сам факт перебування в зоні АТО не може бути визнано поважною причиною неподання позовної заяви в строки, визначені КЗпП України. 
Основним доводом в апеляційній скарзі щодо пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору є те, що позивач одразу після отримання трудової книжки звернулась до Управління Держпраці в Житомирській області по питанню порушення вимог законодавства про працю щодо її звільнення, проте зазначений орган повідомив її, що порушень законодавства не встановлено. 
В подальшому лише після консультації із фахівцем у галузі права позивач дізналась, що звільнення її з роботи відбулось з порушенням закону та звернулась до суду за захистом своїх прав. 
Тобто ОСОБА_1 пов`язує несвоєчасне звернення до суду за захистом своїх прав із юридичною необізнаністю.
Проте зазначені доводи є  безпідставними, оскільки трудове законодавство пов`язує початок перебігу встановленого ч.1 ст. 233 КЗпП України строку звернення з позовом до суду у справах про звільнення виключно з днем вручення копії наказу про звільнення або з днем видачі трудової книжки.
До того ж за загальними правилами цивільного судочинства юридична необізнаність не є поважною причиною поновлення процесуальних строків.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390, 391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 15 квітня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 10.07.2020.

Головуючий Судді