КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

ПОСТАНОВА
Іменем України 
20 липня 2020  року                                                                                місто Київ
Справа №760/23426/19
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Лівінського С.В. (суддя-доповідач),
Березовенко Р.В.,
Нежури В.А. , 
секретар судового засідання: Малашевський О.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги Національного банку України на рішення Солом`янського районного суду міста Києва, у складі судді Шереметьєвої Людмили Анатоліївни, від 20 лютого 2020 року (повний текст рішення складено 02 березня 2020 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України  про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з наведеним позовом. Просив визнати незаконним та скасувати наказ № 2102-к від 18 липня 2019 року про звільнення його з посади, поновити його на роботі на посаді менеджера другого управління нагляду Департаменту банківського нагляду та стягнути з Національного банку України на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що наказом № 2102-к від 18 липня 2019 року він був звільнений з посади менеджера другого управління нагляду Департаменту банківського нагляду з Національного банку України на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України за вчинений 01 липня 2019 року прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Разом з тим, вважає, що його звільнили за пунктом 4 статті 40 КЗпП України незаконно, оскільки прогулу він не вчиняв. Вважав, що всі твердження відповідача про його відсутність без поважних причин 01 липня 2019 року на робочому місці в кабінеті № 521 (корпус 2) за адресою: АДРЕСА_1 у проміжок часу з 12 год. 00 хв. до 12 год. 12 хв. є безпідставними.
Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 202 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Національного банку України № 2102-к від 18 липня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено       ОСОБА_1 на посаді менеджера другого управління нагляду Департаменту банківського нагляду Національного банку України з 19 липня 2019 року. Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_1 304 885,50 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу за врахуванням всіх необхідних податків та платежів. 
Національний банк України з рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити. Вважав, що судом порушено норми матеріального та процесуального права. 
ОСОБА_1 подав свій відзив на апеляційну скаргу, у якому просив рішення районного суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зі справи вбачається та її матеріалами підтверджується таке.
Наказом № 2102-к від 18 липня 2019 року ОСОБА_1 , менеджера другого управління нагляду Департаменту банківського нагляду, було звільнено з роботи 19 липня 2019 року за вчинений 01 липня 2019 року прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 статті 40 КЗпП України).
Як підставу звільнення було зазначено, що ОСОБА_1 01 липня 2019 року з 09 годи 00 хвилин протягом більш як трьох годин підряд був відсутній на роботі з нез`ясованих причин. На робоче місце ОСОБА_1 прибув 01 липня 2019 року після 12 години 00 хвилин. 
Відповідно листа Національного банку України від 05 липня 2019 року, 01 липня 2019 року видана ОСОБА_1 перепустка під час входу до адміністративного будинку Національного банку України не спрацювала о 12 годині 05 хвилин, 12 годині 06 хвилин, 12 годині 08 хвилин.
Вказана перепустка спрацювала о 12 годині 12 хвилин 01 липня 2019 року чим було забезпечено позивачу доступ на об`єкт.
Відповідно до пунктів 46, 47 розділу 7 правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Національного банку України, затвердженого Наказом Національного банку України від 22 листопада 2016 року № 2150-н, робочий час у Національному банку починається з 9 години ранку. Кінець робочого часу - о 18 годині, у п`ятницю - о 16 годині 45 хвилин. Час обідньої перерви становить 45 хвилин у проміжку часу з 12.00 до 14.00. Працівник має обирати свій час перерви відповідно до поточної роботи та поставлених завдань.
У відповідності до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.
Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
За правилами пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (у тому числі у разі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
У відповідності до вимог статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.
Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих працівнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.
Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15.
Розглядаючи спір, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права та обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.
Наведені у апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а спрямовані виключно на доведення необхідності переоцінки доказів і встановлення на їх підставі обставин, зокрема в тому контексті, який на думку відповідача, свідчить про порушення позивачем трудового законодавства, та зводяться до незгоди Національного банку України з висновками районного суду стосовно установлених обставин справи, а також містять посилання на факти, які були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.      
Таким чином, відповідачем не доведено, не зважаючи на твердження апеляційної скарги, на думку колегії суддів, відсутність позивача більше трьох годин протягом робочого дня, оскільки з 12 години у ОСОБА_1 , за заявою останнього та відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку, розпочалася обідня перерва. 
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про оплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Обчислюючи середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню, судом першої інстанції враховано положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Тому, попри заяви апелянта, судом першої інстанції належним чином виконані вимоги статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів і дотримані вимоги статті 263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно досліджені обставини справи та правильно вирішений спір.
При цьому, колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) про те, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29, 30 рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
В судовому рішенні у достатній мірі викладені мотиви, на яких воно базується, зауваження сторін «заслухані», тобто належним чином вивчені судом усі їх доводи та суд навів обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду теж не спростовують і не свідчать про порушення судом норм трудового, цивільного або цивільно-процесуального законодавства.
Тому, рішення районного суду, на думку колегії суддів, слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Національного банку України залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Судді:                                                                                             С.В. Лівінський,

Р.В. Березовенко,

В.А. Нежура