ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року 
м. Київ
справа №343/222/18
адміністративне провадження №К/9901/69602/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Дашутіна І.В., 
суддів Шишова О.О. Яковенка М.М.
розглянув в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від  21 червня 2018 року у складі суду Керніцького І.І. та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року у складі колегії суду: Рибачука А.І. (головуючий), Багрія В.М., Старунського Д.М. у справі №343/222/18 за позовом ОСОБА_1 до Долинського відділення поліції Калуського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
1.           ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Долинського відділення поліції Калуського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області, в якому просив визнати бездіяльність відповідача протиправною та зобов`язати відповідача розглянути його заяву вх. № 2914 (заява про злочин) від 11 жовтня 2017 року та скласти протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 за статтею 173 Кодексу про адміністративні правопорушення України (далі - КУпАП).
1.1. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що він особисто подав до Долинського відділу поліції Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області письмову заяву про злочин, вчинений ОСОБА_2 (адміністративне правопорушення, дрібне хуліганство), просив скласти протокол про адміністративне правопорушення передбаченого статтею 173 КУпАП відносно останнього за вказаною вище статтею та скерувати його для розгляду до суду. Однак належних дій щодо розслідування злочину не вчинялось, та позивачу не було надано інформації про хід розгляду його справи.
2. Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
3. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року скасовано рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 21 червня 2018 року та закрито провадження у справі.
4. Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено: 
4.1. 11 жовтня 2017 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про злочин вх.№  2914 до Долинського ВП Калуського ВП ГУНП України в Івано-Франківській області, в якій просив скласти протокол про адміністративне правопорушення та притягнути ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за статтею 173 КУпАП; внести відомості в ЄРДР про вчинене ОСОБА_2 відносно нього кримінальне правопорушення, передбачене статтею 129 Кримінального кодексу України, розпочати досудове розслідування та притягнути останнього до кримінальної відповідальності.
4.2. 20 грудня 2017 року позивач звернувся із запитом про надання інформації про наслідки розгляду згаданої вище заяви, проте відповіді на вказаний запит не отримав.
4.3. Станом на 05.02.2018 заява ОСОБА_1 вх.№2914 від 11.10.2017 про адміністративне правопорушення дрібне хуліганство не розглянута Долинським відділенням поліції Калуського ВП ГУНП України в Івано-Франківській області та по ній не прийнято відповідного рішення.
5. Уважаючи дії (бездіяльність) відповідача протиправними та обов`язок останнього розглянути його заяву вх. № 2914 (заява про злочин) від 11.10.2017 та скласти протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_2 за статтею 173 Кодексу про адміністративні правопорушення України ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом за захистом своїх прав.
6. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення позивача до суду тривало досудове розслідування по кримінальному провадженню, що виключало можливість притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності. При цьому суд уважав, що даний спір належить до юрисдикції адміністративних судів.
7. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи рішення про закриття провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спір, який виник між сторонами у справі, підлягає розгляду в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, оскільки захист прав заявника, з урахуванням обов`язковості дотримання вимог частини ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, вимагав би від адміністративного суду, до якого надійшов такий позов, перевіряти та надавати оцінку обставинам, не властивим суду адміністративної юрисдикції, дотримання відповідачем приписів, встановлених Кримінальним процесуальним кодексом України. 
7.1. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що спірні правовідносини стосуються перевірки правомірності дій (рішень) правоохоронних органів, вчинених (прийнятих) при досудовому розслідуванні і не відносяться до юрисдикції адміністративних судів.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
8. Позивач звернувся із касаційною скаргою, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій і прийняти нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
9. Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що судом першої та апеляційної інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень неправильно застосовано норми матеріального права і порушено норми процесуального права.
9.1. Скаржник наголошує, що судом апеляційної інстанції безпідставно закрито провадження у справі, оскільки вимоги позивача не пов`язані з досудовим розслідуванням та повинні розглядатись саме як бездіяльність та порушення посадовими особами поліції в порядку адміністративного судочинства.
10. Відповідач правом подання відзиву на касаційну скаргу не скористався. 

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
11. Частиною 2 статті 19 Конституції України зазначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
12. Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
13. Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
14. Згідно з пунктами 1-2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - це спір, у якому, зокрема, хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
15. Частинами 1, 2 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
16. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
17. Указані норми Кодексу адміністративного судочинства України регламентують порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
18. Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 2011 року у справі №19-рп/2011 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 про офіційне тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, частини третьої статті 110, частини другої статті 236 Кримінально-процесуального кодексу України зазначив, що відносини, які виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності, правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. В цьому ж рішенні Конституційний Суд наголосив, що здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі. Отже, правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб`єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ.
19. Судами попередніх інстанцій встановлено, що предметом позову в даній справі є визнання протиправними дії (бездіяльності) Долинського ВП Калуського ВП Головного управління національної поліції України в Івано-Франківській області, які виразились у неналежному розгляді заяви про злочин позивача.
20. Згідно з частиною першою статті 1, частиною першою статті 4 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України. Кримінальне провадження на території України здійснюється з підстав та в порядку, передбачених цим Кодексом, незалежно від місця вчинення кримінального правопорушення.
21. Кримінальне провадження - це досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 статті 3 КПК України).
22. Оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування визначено параграфом 1 глави 26 КПК України.
23. За приписами пункту 1 частини 1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк,-заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.
24. Згідно з частиною першою статті 306 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статтями 318 - 380 цього Кодексу, з урахуванням положень цієї глави.
25. Верховний Суд звертає увагу на те, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав чи свобод.
26. Водночас стаття 19 Кодексу адміністративного судочинства України прямо вказує на те, що справи, які мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства, не належать до юрисдикції адміністративних судів.
27. У рішенні №19-рп/2011 від 14.12.2011 Конституційний Суд України зазначив, що Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.
28. Здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання діють до порушення кримінальної справи, однак вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі. Отже, правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб`єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ.
29. З аналізу викладених норм убачається, що компетентним національним судом, до юрисдикції якого належить розгляд скарг щодо прийняття рішень, вчинення дій або допущення бездіяльності суб`єктом владних повноважень стосовно заяв і повідомлень про вчинені або підготовлювані злочини, є суд, який спеціалізується на розгляді кримінальних справ.
30. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі "Zand v. Austria" зазначив, що словосполучення "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття "суд, встановлений законом" у частині першій статті 6 Конвенції передбачає "всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів". З огляду на це не вважається "судом, встановленим законом" орган, який, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
31. Виходячи з вищенаведеного колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що правовідносини у даній справі є кримінально-правовими, спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та провадження у справі підлягає закриттю.
32. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом в постанові від 28.04.2020 у справі № 819/2066/17. 
33 З аналізу зазначених норм та з огляду на встановлені судом обставини вбачається, що доводи відповідача про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального не знайшли свого підтвердження.
34. Верховний Суд наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
35. Аргументи касаційної скарги про неправильність зробленого судом  апеляційної інстанції висновку є безпідставними, оскільки зводяться до переоцінки встановлених у справі обставин, що не узгоджується з приписами статті 341 КАС України.
36. Колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника на позицію викладену в постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №  335/3436/16-а, оскільки предмет спору в зазначеній справі не є тотожним, а стосується дії та бездіяльності органів поліції при оформленні правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху.
37. Отже, Верховний Суд констатує, що оскаржуване судове рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суд апеляційної інстанції під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
38 За таких обставини, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про наявність підстав для скасування  рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі.
39. Колегія суддів зазначає, що за змістом частини 2 статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
40. Частиною 1 статті 350 КАС України встановлено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
41. З огляду на наведене, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду апеляційної інстанцій - залишенню без змін.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, -
ПОСТАНОВИВ:
42. Касаційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
43. Постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року у справі №343/222/18 за позовом ОСОБА_1 до Долинського відділення поліції Калуського відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - залишити без змін.
44. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Cуддя-доповідач                                                                       І.В. Дашутін

Судді                                                                                          О.О. Шишов
                                                                                
                                                                                          М.М. Яковенко