ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/19514/19                                                                 Суддя (судді) першої інстанції: Григорович П.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  28 липня 2020 року                                                                                            м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді                                                  Безименної Н.В.
суддів                                                                      Бєлової Л.В. та Кучми А.Ю.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у місті Києві на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправною та скасування податкової вимоги,-
В С Т А Н О В И Л А:
ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві, в якому просив скасувати вимогу ГУ ДФС у м. Києві від 15.05.2019 № Ф-195713-17.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 березня 2020 року позов задоволено повністю.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що платник єдиного внеску, визначений п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464, перебуваючи на обліку у контролюючому органі, у разі не отримання доходу у відповідному звітному періоді, зобов`язаний визначити базу нарахування єдиного внеску та сплатити суму внеску у розмірі не менше мінімального страхового внеску на місяць.
Позивач відзив на апеляційну скаргу не подавав. В суді першої інстанції його позиція обґрунтовувалась тим, що при здійсненні своєї господарської діяльності, позивач як фізична особа-підприємець працю інших осіб, в тому числі членів своєї сім`ї, не використовує і здійснює діяльність самостійно на умовах спрощеної системи оподаткування та отримує пенсію за віком внаслідок аварії на ЧАЕС при повному стажі. Вказані обставини свідчать про відсутність законних підстав для складання оскаржуваної вимоги та нарахування боргу, що свідчить про незаконність оскаржуваної вимоги. 
Відповідно до ч.1 ст.311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: 1) відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю; 2) неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; 3) подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження). 
Беручи до уваги, що в суді першої інстанції справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження, враховуючи, що за наявними у справі матеріалами її може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів та з огляду на відсутність необхідності розглядати справу у судовому засіданні, беручи до уваги встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» карантин на всій території України, керуючись приписами ст.311 КАС України, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, позивач з 03 листопада 2008 року зареєстрований Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією, як фізична особа-підприємець, що підтверджується відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.15-16).
Відповідно до довідки Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 06.06.2019 №15829, позивач з 29.01.1960 р.н. перебуває на обліку в органі Пенсійного фонду та отримує пенсію за віком з 29.03.2004 довічно (а.с.14).
15 травня 2019 року відповідачем складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-195713-17, якою позивача повідомлено про те, що станом на 30.04.2019 заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 2387,63 грн, відповідно до даних інформаційної системи органу доходів і зборів (а.с.17).
03 червня 2019 року позивачем направлено скаргу до Державної фіскальної служби України про скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) ГУ ДФС У м. Києві №Ф-195713-17 від 15 травня 2019 року.
08 липня 2019 року позивачем отримано рішення Державної фіскальної служби України про результати розгляду скарги, яким у задоволенні скарги відмовлено (а.с.18-20).
Вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-195713-17 протиправною, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, дійшов висновку, що ч. 4 ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» імперативно визначено, що особи, зазначені у п.п. 4 та 51 ч. 1 цієї статті, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони отримують пенсію за віком або є особами з інвалідністю, або досягли віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
За наслідками перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, в межах вимог та обґрунтувань апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступних висновків.
Пунктом 4 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI встановлено, що до платників єдиного внеску відносить фізичних осіб - підприємців, у тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
За приписами ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI особи, зазначені у п. 4 ч. 1 цієї статті, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з абз. 24 ст. 1 Закону № 1058-IV пенсіонером визнається особа, яка відповідно до цього Закону отримує пенсію, довічну пенсію, або члени її сім`ї, які отримують пенсію в разі смерті цієї особи у випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до абз 22 ст. 1 цього Закону пенсією є щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом № 1058-IV пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Дослідження змісту Закону № 1058-IV вказує на те, що члени сім`ї, які мають право на отримання пенсії особи та, відповідно, отримання статусу пенсіонера, у порядку призначення пенсії у зв`язку із втратою годувальника в солідарній системі згідно з розділом V вказаного Закону, якщо вони є непрацездатними у розумінні ч. 2 ст. 36 Закону № 1058-IV та перебували на утриманні померлого годувальника відповідно до ч. 3 ст. 36 цього Закону.
Розглядаючи у системному взаємозв`язку вказані норми Закону № 1058-IV та положення ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI, досягнення пенсійного віку (визначеного ст. 26 Закону № 1058-IV) є загальним страховим ризиком, який поруч із інвалідністю, вказує на втрату особою працездатності та передбачає право на отримання відповідного соціального забезпечення за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку та на умовах, визначених чинним законодавством.
У зв`язку з цим застрахована особа у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування замість обов`язку подальшої сплати внесків набуває право на отримання відповідних страхових виплат у вигляді пенсій (за наявності необхідного страхового стажу), що логічно виключає можливість покладення на неї обов`язку одночасної сплати єдиного внеску та є нормативно визначеною підставою для звільнення такої особи від його подальшої сплати.
Однак визначення статусу «пенсіонера за віком» передбачає необхідність отримання особою саме страхової виплати у формі пенсії. Водночас, із проаналізованих положень законодавства не можна зробити висновок про пряму нормативну вказівку щодо обов`язкового виду страхової виплати, яку повинна отримувати особа, що досягла пенсійного віку, для застосування норми про звільнення від сплати єдиного внеску.
Сьогоднішній стан системи пенсійного забезпечення, яке здійснюється в межах солідарно-накопичувальної системи загальнообов`язкового державного соціального страхування (першого-другого рівнів), не передбачає прямого взаємозв`язку між розміром сплачених сум єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що розраховується і сплачується виходячи з нормативного закріплення бази у ст. 7 Закону № 2464-VI, та розміром пенсійних виплат.
Водночас, зважаючи на соціальну солідарність та справедливість у системі соціального захисту, до складу якої входить система пенсійного забезпечення, держава нормативно встановлює передумови щодо визначення пропорційної взаємозалежності між особистою участю особи в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та рівнем її подальшого пенсійного забезпечення за рахунок вказаної системи фінансування пенсій та інших соціальних виплат. А тому, ч. 4 ст. 4 Закону № 2464-VI передбачає сплату єдиного внеску особою, яка отримує виплати за рахунок системи загальнообов`язкового державного соціального страхування при досягненні віку, визначеного ст. 26 Закону № 1058-IV, виключно на добровільних засадах.
Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією Великої палати Верховного Суду у справі № 814/779/17 від 10 квітня 2019 року, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Згідно з довідкою Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 06.06.2019 №15829, позивач 29.01.1960 р.н. перебуває на обліку в органі Пенсійного фонду та отримує пенсію за віком з 29.03.2004 довічно (а.с.14).
Факт перебування позивача на пенсійному обліку та отримання пенсії за віком також підтверджується наявною в матеріалах справи копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 (а.с.14).
У відзиві на позов відповідач зазначив, що станом на 01.10.2013 від територіального органу Пенсійного фонду України було передано недоїмку 2387,63 грн., яка відображена в інтегрованій картці платника ОСОБА_1 , однак додані до відзиву ксерокопії документів не містять доказів такої передачі.
Крім того, станом на 01.10.2013 норма ч.4 ст.4 Закону № 2464-VI, яка передбачала звільнення від сплати за себе єдиного внеску пенсіонерів  за  віком була чинною.
Таким чином, Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлені дві чітко сформульовані обов`язкові вимоги за яких особа звільняється від сплати єдиного внеску: особа є пенсіонером за віком або інвалідом; особа отримує відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу.
З огляду на вищенаведене, особи, які отримують пенсію за віком мають право на пільги щодо сплати за себе єдиного внеску згідно з частиною 4 статті 4 Закону № 2464.
Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладений в постанові Верховного Суду від 19 квітня 2019 року у справі №819/538/18, який має бути врахований судом при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин.
За таких підстав винесена податковим органом вимога є протиправною, оскільки прийнята з порушенням вимог чинного законодавства України, а тому підлягає скасуванню.
Щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.
Частинами 1-4 ст.134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною ст.139 КАС України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Відповідно до ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з ч.1 ст.143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до ч.5-7 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Також, за змістом ч. 9 ст. 139 КАС при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 23 січня 2014 року (справа «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04)) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Так, позивачем укладено договір про надання правової допомоги №02/35 від 02.08.2019 з адвокатським бюро «Сергія Халепи» (а.с.24-26) (право адвоката Халепи С.В на заняття адвокатською діяльністю підтверджується свідоцтвом №4462 (а.с.29) та ордером на надання правової допомоги серії КВ №402064 (а.с.30). 
Між позивачем та адвокатським бюро також укладено додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги №02/35 від 02.08.2019, згідно з яким оплата послуг з надання правової допомоги за вказаним договором здійснюється позивачем у загальному розмірі 3 000,00 грн. і вноситься після відкриття провадження у справі (а.с.27).
На підтвердження наданих послуг адвокатським бюро «Сергія Халепи» позивачем долучено детальний опис робіт виконаних адвокатом згідно з яким витрати, пов`язані з розглядом справи на професійну правничу допомогу (з розрахунку 50 % від прожиткового мінімуму на одну особу, встановленого Законом України «Про державний бюджет України на 2019 рік») становлять: 960 грн. за 1 годину роботи адвоката та відповідно до умов договору про надання правової допомоги становлять 3000 грн.(а.с.28).
Так, відповідно до вказаного детального опису до витрат, наданих адвокатом, віднесено:
-          зустріч, з`ясування підстав та мети звернення, консультацію клієнта, узгодження правової позиції, на що адвокатом витрачено 1 год., а позивачем сплачено - 960 грн. 
-          вивчення практики, визначення правової позиції та судових перспектив вирішення питання клієнта проведення аналізу перспектив вирішення справи, на що адвокатом витрачено 1 год., а позивачем сплачено - 960 грн. 
-          підготовка та подання позовної до Окружного адміністративного суду м. Києва про скасування вимоги про сплату боргу недоїмки за № Ф-195713-17 від 15 травня 2019 року на що адвокатом витрачено 1,5 год., а позивачем сплачено - 1080 грн.
Загальна вартість послуг, наданих адвокатом, становить 3,000 грн. 
Апелянт, із посиланням на правову позицію Великої палати Верховного Суду у справі №826/1216/16 від 27.06.2018 зауважив, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтвердженні та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову, допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог.
Водночас, позивачем на підтвердження витрат на правову допомогу надано квитанцію №DK84554M від 05.12.2019, в графі «призначення платежу» якої зазначено про сплату позивачем 3000,00 грн. за правову допомогу за договором про надання правової допомоги №02/35 від 02.08.2019 (а.с.38). Зазначений платіжний документ є належним доказом оплати позивачем правової допомоги адвоката.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені матеріали в повному обсязі підтверджують обґрунтованість витрат на правничу допомогу адвоката, заявлений до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу адвоката є розумним та співмірним, їх сума є обґрунтованою та факт здійснення оплати за надані правові послуги підтверджується належними доказами, що містяться в матеріалах справи.
При цьому, відповідач не виконав свого обов`язку з доведення неспівмірності витрат на оплату правничої допомоги адвоката, не вказав в чому саме проявляється нерозумність визначення їх розміру та не довів, що позивач міг уникнути понесення таких витрат, а тому стягуючи з Головного управління Державної фіскальної служби у м.   Києві на користь ОСОБА_1 судові витрати з урахуванням витрат на правничу допомогу адвоката, суд першої інстанції діяв правомірно та у відповідності до положень законодавства України, що регулює спірне питання.
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, рішення суду ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
Керуючись ст.ст.243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у місті Києві - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 березня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням полозжень ст.329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Текст постанови складено 28 липня 2020 року.

Головуючий суддя                                                                                Н.В.Безименна

Судді                                                                                                    Л.В.Бєлова

                                                                                                              А.Ю.Кучма