Справа № 350/973/19 
Провадження № 22-ц/4808/500/20 
Головуючий у 1 інстанції Бейко А. М. 
Суддя-доповідач Максюта 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючого  (суддя-доповідач)  Максюти І.О.,
суддів                                              Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,
секретаря                                        Бойчука Л.М.,
з участю                                          представника позивача Родікова І.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи та уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про зняття арешту, за апеляційною скаргою представника Державної іпотечної установи на заочне рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Бейком А.М. 10 грудня 2019 року у селищі Рожнятів Івано-Франківської області,
                                                в с т а н о в и в : 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до Державної іпотечної установи про зняття арешту. В обґрунтування позову зазначено, що 19.08.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та нею укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1146pv14-08 від 19.08.2008р. на суму 22000,00 доларів США, строком до 19.08.2023 року та сплати за користування кредитом у розмірі 17% річних. В забезпечення виконання даного договору 19.08.2008 року укладено іпотечний договір, згідно умов якого в якості забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії, іпотекодавець передав у заставу іпотекодержателю  домоволодіння по АДРЕСА_1 . До лютого 2016 року кредит нею погашено в повному обсязі. На звернення до ліквідаційної комісії АТ «Банк «Фінанси та Кредит» з проханням зняти накладений на будинковолодіння арешт отримала відповідь про те, що за умовами мирової угоди у справі №910/21864/15 від 25.12.2015р., укладеної між Банком та Державною іпотечною установою, затвердженою ухвалою Господарського суду м. Києва 20.01.2016р., зокрема передбачено, що сторони окремо здійснюють ведення реєстрів отриманих платежів. Починаючи з 01 січня 2016 року Банк та Державна іпотечна установа домовилися здійснювати звірення отриманих платежів. Банк повідомив, що обтяжувачем за кредитним та іпотечним договорами є Державна іпотечна установа. Вона звернулася із клопотанням до Державної іпотечної установи про зняття арешту з належного їй майна, на що 24.04.2019р. отримала відповідь про те, що  припинення іпотеки нерухомого майна та виключення запису з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у зв`язку з повним виконанням нею зобов`язань буде здійснено після повного врегулювання відносин між Установою та Банком, а саме після перерахування Банком коштів на поточний рахунок Установи, сплачених нею, починаючи з 18 вересня 2018р. Просила зняти арешт (заборону відчуження) з домоволодіння по АДРЕСА_1 , накладену 19.08.2008 року нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Присяжнюк С.М. із змінами, внесеними до Державного реєстру обтяжень речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. в частині змін іпотеко держателя з ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на Державну іпотечну установу, та виключити таке обтяження з Державного реєстру обтяжень речових прав на нерухоме майно (а.с.2-4).
Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 11 жовтня 2019 року до участі у розгляді справи у якості співвідповідача залучено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (а.с.79-80).
Заочним рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до Державної іпотечної установи та уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ "Банк"Фінанси та Кредит" про зняття арешту  задоволено. Знято арешт (заборону відчуження) з будинковолодіння АДРЕСА_1 , накладену 19.08.2008 року нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Присяжнюк С.М., зі змінами, внесеними до Державного реєстру обтяжень речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. в частині зміни Іпотекодержателя з АТ «Банк «Фінанси та Кредит» на Державну іпотечну установу, та виключено таке обтяження з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.104-107).
Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 28 січня 2020 року заяву Державної іпотечної установи про перегляд заочного рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2019 року залишено без задоволення (а.с.138-139).
Не погодившись з рішенням (заочним) суду представник Державної іпотечної установи подав апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм процесуального права, не надання оцінки аргументам та письмовим доказам та неповне  дослідження обставин, що мають значення для справи.
Апелянт зазначає, що судом не досліджено кредитний договір № 17/14 від 11.02.2015р.; додаткову угоду №1 до кредитного договору; договір застави майнових прав №17/4-З від 11.02.2015р.;  договір відступлення прав вимоги №17/4-В від 11.02.205р.; докази повідомлення позивача про відступлення прав вимоги; виписку з довідки Банку про залишки заборгованості за іпотечними кредитами, що були надані Державній іпотечній установі згідно договору застави майнових прав №17/4 від 11.02.2015р.
Також зазначає, що в порушення вимог ч.3 ст.51 ЦПК України, після закінчення підготовчого провадження суд залучив до участі у справі співвідповідача – Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Наведені в ухвалі суду підстави залучення співвідповідача є аргументами позову, тому позивачу на момент подання позову були відомі підстави залучення співвідповідача. Крім того, позивачем не висунуто до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» жодних вимог, не змінивши ні предмет, ні підстави позову.
Наголошує, що лист Державної іпотечної установи від 24.04.2019р. за №3829/32/28 (а.с.11) не містить визнання факту погашення кредитних зобов`язань перед новим кредитором. Розрахунки ОСОБА_1 з первісним кредитором не призвели до припинення зобов`язань перед новим кредитором. Заборгованість позивача перед Державною іпотечною установою за основною сумою боргу становить 114 159,03 грн.
Зазначає, що Установою направлено на адресу позивача рекомендованим листом повідомлення про відступлення прав вимоги №7475/11/2 від 15.10.2015р., що підтверджено реєстром згрупованих поштових відправлень від 19.10.2015р. Те, що поштовим відділенням не було повернуто на адресу відправника доказів вручення вказаного листа, не є доказом невиконання відповідачем п.3.4 договору кредитної лінії.
Лист Банку від 05.03.2019 року №083-1-1-1079/19 не засвідчує розмір кредитної заборгованості і факт її погашення, оскільки за своєю правовою природою не відповідає вимогам, встановленим ст..ст.77, 79, 80 ЦПК України та ст..9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Звертає увагу, що на дату судового засідання (01.10.2019р.) матеріали справи не містили квитанції №1 та №2 від 02 лютого 2016 року. Крім того, вказані докази в порушення норм процесуального права були долучені судом до матеріалів справи і відповідачу не направлялись.
Також зазначив, що вимоги про визнання іпотеки припиненою позивачем не заявлялись і судом не розглядались. Таким чином, під час розгляду справи судом не було встановлено факту припинення іпотечного договору, без чого задоволення позовної вимоги про зняття арешту є безпідставною і суперечить вимогам закону.
З наведених підстав просить скасувати рішення суду та ухвалити  нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову (а.с.145-149).
Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи не подано, що відповідно до ч.2 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.
У судове засідання сторони не з`явилися представник апелянта Державної іпотечної установи та уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит»  про день місце та час розгляду справи повідомлені шляхом направлення судової повістки рекомендованою поштовою кореспонденцією. 
Від представника Державної іпотечної установи на адресу суду надійшло клопотання про розгляд апеляційної скарги за відсутності їх представника. Аналогічне клопотання надійшло від позивачки ОСОБА_1 .
Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за їх відсутності.
Вислухавши пояснення представника позивачки ОСОБА_2 по суті спору, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.
Судом встановлено, що 19 серпня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1146pv14-08, згідно умов якого  Банк  відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності у розмірі 22 000,00 доларів США з оплатою 17% річних, з кінцевим строком повернення 19.08.2023 року (а.с.8-9).
На виконання забезпечення вимог договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1146pv14-08 від 19.08.2008 року, цього ж дня між Банком та позивачкою укладено іпотечний договір, відповідно до якого іпотекодавець передав в заставу іпотекодержателю  нерухоме майно - домоволодіння по АДРЕСА_1 .  Цей договір діє до повного виконання іпотекодавцем своїх зобов`язань за кредитним договором (а.с.6-7).
11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено кредитний договір №17/4 (кредит рефінансування) та додаткову угоду № 1 від 18 лютого 2015 року до цього кредитного договору, згідно якого кредитор надав позичальнику грошові кошти в сумі 155 600 000,00 грн, на строк до 11 червня 2015 року (а.с.34-35, 36); договір застави майнових прав № 17/4-3, за умовами якого заставодацець надає в заставу заставодержателю майнові права заставодавця за договорами, перелік яких зазначено в додатку №1 до цього договору (а.с.37-39).
11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір відступлення прав вимоги №17/4-В, метою укладення якого є  реалізація порядку звернення стягнення на майнові права відповідно договору застави майнових прав № 17/4-3 від 11.02.2015р., що укладений з метою забезпечення виконання зобов`язань первісного кредитора за кредитним договором №17/4 від 11.02.2015р. Первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває всі права вимоги за договорами (кредитними, іпотеки, поруки тощо), вказаними у додатках до цього договору (а.с.40-41).
17.09.2015 р. постановою Національного банку України за №612 ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних, що призвело до запровадження виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб процедури виведення банку з ринку шляхом введення тимчасової адміністрації Банку.
Згідно листа Державної іпотечної установи № 7475/11/2, направленого ОСОБА_1 15.10.2015 року, Установа повідомила про те, що з 17 вересня 2015 року є новим кредитором та іпотекодержателем за іпотечним кредитом, укладеним між ВАТ «Банк`Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 19.08.2008 року №508/1/0808, який виступає в якості забезпечення зобов`язань, що випливають із кредитного договору №1146pv14-08. У листі зазначено, що з метою дотримання інтересів позивачки та уникнення обставин, що можуть призвести до здійснення Установою претензійно-позовної роботи, ОСОБА_1 необхідно утриматися від оплати будь-яких коштів в погашення боргу за основним зобов`язанням на рахунки АТ «Банк`Фінанси та Кредит»; звернутися до Державної іпотечної установи для узгодження з нею подальших заходів щодо заборгованості за основним зобов`язанням; отримати від ПАТ «Банк`Фінанси та Кредит» довідку (за підписом керівника установи та завірену печаткою) про поточний стан заборгованості за іпотечним кредитом та отримати правовстановлюючі документи на нерухоме майно, що передано в іпотеку (у разі їх передачі Банку). Зазначено, що в додатку до повідомлення долучено договір відступлення прав вимоги (а.с.42).
Із реєстру рекомендованих поштових відправлень (рекомендованих листів) встановлено, що дане повідомлення ОСОБА_1 надіслано рекомендованою поштовою кореспонденцією 19.10.2015 року (а.с.44). Інформація про отримання цієї поштової кореспондеції позивачкою в матеріалах справи відсутня. 
Із виписки з додатку №2 – довідка про залишки заборгованості по іпотечним кредитам, що були надані в забезпечення Державній іпотечній установі згідно договору застави майнових прав №17/4 від 11.02.2015р., встановлено, що станом на 17 вересня 2015 року у іпотекодавця ОСОБА_1 залишок основних зобов`язань становив 114 159,03 грн (а.с.47).
Із змісту листа АТ «Банк`Фінанси та Кредит» від 05.03.2019 року за № 083-1-1-1079/19, адресованого ОСОБА_1 встановлено, що Банк повідомив позивачку про укладення між ним та Державною іпотечною установою (ДІУ) мирової угоди у справі №910/21864/15 від 25.12.2015р., яка була затверджена ухвалою Господарського суду м. Києва 20.01.2016 року, якою , зокрема, передбачено, що сторони окремо здійснюють ведення реєстрів отриманих платежів. Так, кожного першого числа відповідного місяця, починаючи з 01 січня 2016 року, Банк та ДІУ домовилися здійснювати звірення отриманих платежів, які відбулися за поточний місяць. Згідно даних актів звіряння платежів підтверджується здійснення платежів позичальником ОСОБА_1 для повного погашення на виконання зобов`язань згідно кредитного договору №1146pv14-08 від 19.08.2008р. та відсутність іншої неоплаченої заборгованості за вказаним кредитним договором. Зазначили, що обтяжувачем за кредитним та іпотечним договорами є ДІУ. Тому для вирішення питання, що стосуються обтяжень майна, пропонують звернутись до  Державної іпотечної установи (а.с.12).
На заяву ОСОБА_1 . Державною іпотечною установою 24.04.2019 року за №3829/32/28 надіслано  повідомлення, із змісту якого встановлено наступне. У відповідності до умов договору відступлення прав вимоги №17/4-В від 11.02.2015р., який було укладено між АТ «Банк`Фінанси та Кредит» та ДІУ, Установа набула прав вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення по них,в тому числі всі права вимоги, що виникли за кредитним договором №1146pv14-08 від 19.08.2008р., який був укладений між нею та Банком, та договорами його забезпечення. У зв`язку з цим було внесено зміни до Державного реєстру обтяжень речових прав на нерухоме майно в частині зміни іпотекодержателя з Банку на Установу. У листі зазначено, що за даними  Банку, за період з 17.09.2015р. по 02.02.2016р. нею було сплачено на рахунок неплатоспроможного банку грошові кошти у сумі 141 673,66 грн. Тому припинення іпотеки нерухомого майна та виключення запису з Державного реєстру обтяжень речових прав на нерухоме майно у зв`язку з повним виконанням зобов`язань за кредитним договором №1146pv14-08 від 19.08.2008р. буде здійснено після перерахування Банком коштів на поточний рахунок Установи, сплачених позивачкою починаючи з 18 вересня 2015р. Додатково інформують, що на звернення Банку до ДІУ від 14.02.2019р. щодо вчинення дій по виключенню з Державного реєстру речових прав, було направлено відповідь з проханням перерахувати до ДІУ зазначену суму з метою задоволення вимог заявника щодо зняття обтяження (а.с.11).
В матеріалах справи наявні копії квитанцій №1 та №2 від 02 лютого 2016 року про внесення на рахунок АТ «Банк «Фінанси та Кредит» в рахунок погашення ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №1146pv14-08 від 19.08.2008р. у розмірі 129 285,14 грн та 919,65 грн. (а.с.69).  Крім того, відповідачем АТ «Банк «Фінанси та Кредит» надані докази на електронному носії, а саме виписка по рахунку за кредитним договором, укладеним між банком та позивачем, яка свідчить про дострокове виконання зобов`язання у спосіб повної оплати по кредиту первісному кредитору 02.02.2016 року.
Даних про те, що сплачені ОСОБА_1 кошти первісному кредитору були зараховані на рахунок нового кредитора - Державної іпотечної установи матеріали справи не містять. 
Державною іпотечною установою заявлено клопотання про закриття провадження у справі в частині вимог до установи, в обґрунтування якого зазначено, що 18 травня 2020 року між Державною іпотечною установою та Публічним акціонерним товариством  «Банк «Фінанси та Кредит» укладено нотаріально посвідчений договір про внесення змін та доповнень №1 до договору відступлення права вимоги №17/4-В від 11.02.2015р. Відповідно до умов вказаного договору відбулось зворотнє відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення прав вимоги, які зазначені у реєстрі (переліку), що є додатком до цього договору про внесення змін та доповнень. Відповідно до п.70 реєстру (переліку) новий кредитор відступив первісному кредиторові право вимоги за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії №1146зм14-08 від 19.08.2008р. та іпотечним договором №508/1/0808 від 19.08.2008р., що був укладений між первісним кредитором (Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_1 . Після укладання зазначеного договору Державна іпотечна установа не є іпотекодержателем. Зміни до реєстру обтяжень вносяться іпотекодержателем.  Оскільки до закінчення апеляційного розгляду відбулись суттєві зміни фактичних обставин, просить скасувати заочне рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2019 року в частині задоволення вимог до Державної іпотечної установи і закрити провадження у справі в частині вимог до Державної іпотечної установи закрити. 
Представник позивачки ОСОБА_2 заперечив щодо заявленого клопотання.
Колегія суддів, вислухавши думку присутнього у судовому засіданні учасника справи щодо закриття провадження у справі, дійшла висновку про необґрунтованість такого клопотання, виходячи з таких підстав. 
Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції на час його ухвалення.  Посилання апелянта на договір від 18 травня 2020 року не заслуговують на увагу, оскільки цей договір укладений на припинення цивільних прав іпотекодержателя (апелянта) після ухвалення оскаржуваного рішення суду, а на час його ухвалення іпотекодержателем виступала Державна іпотечна установа, тому провадження у справі не підлягає закриттю з підстав, визначених ст.255 ЦПК України.
Таким чином, колегія суддів ухвалила відхилити це клопотання.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з положень ст.527 ЦК України, ст.ст.76, 81, 89 ЦПК України, встановивши, що позивачка повністю виконала свої зобов`язання за кредитним договором, заборгованість у неї відсутня, що підтверджено належними доказами та фактично не оспорюється відповідачами, підстави для подальшого перебування в іпотеці належного позивачці майна відсутні, позивачку належним чином не було повідомлено про зміну кредитора, дійшов висновку про зняття арешту (заборони відчуження) з належного позивачці майна.
Апеляційний суд погоджується з такими висновками з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).
Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Звертаючись до суду з позовом за захистом, позивачка з посиланням на норми права, які регулюють захист права власності, просила звільнити нерухоме майно з-під арешту, скасувавши заборону його відчуження. При цьому, в обґрунтування своїх вимог, позивач посилалася на належне виконання свого боргового зобов`язання.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.
Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків.
Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатись визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Статтею 12 ЦК України передбачено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.
Ратифікація Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенції) покладає на нашу державу обов`язок неухильного додержання зобов`язань за цим міжнародно-правовим документом, що вимагає від нашої держави необхідності організувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити реальне гарантування передбаченого Конвенцією права на судовий захист, створити рівні умови доступу до правосуддя.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Суду розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. Розглядувана категорія разом із такими елементами як остаточність судового рішення та своєчасність виконання остаточних рішень є невід`ємними складовими права на суд, яке, у свою чергу, посідає одне з основних місць у системі фундаментальних цінностей будь-якого демократичного суспільства.
За змістом норм ст. ст. 593, 598 ЦК України припинення зобов`язання застави означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб`єктивне право і кореспондуючий йому обов`язок перестають існувати.
Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).
Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).
Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).
Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.
Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»).
Статтею 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.      
Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).
За правилом статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.
Отже, за змістом наведених положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора.
Як встановлено судом, 11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір відступлення прав вимоги №17/4-В.
Банк не повідомив позивачку про зміну кредитора у зобов`язанні, а докази того, що позивач отримувала таке повідомлення від державної іпотечної установи, також відсутні.
Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (частина друга статті 516 ЦК України).
Приймаючи до уваги, що первісний кредитор не повідомив позивача про зміну кредитора у зобов`язанні,  боржник сплачувала первісному кредитору кошти за кредитним договором після відступлення прав вимоги, а первісний кредитор їх приймав і боржник виконала зобов`язання достроково, перерахувавши на банківський рахунок до 02.02.2016 року усі належні за зобов`язанням кошти первісному кредитору, тому іпотеку слід вважати припиненою, оскільки встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договором іпотеки.
Таким чином, звільняючи нерухоме майно з-під арешту, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що грошові кошти, які були сплачені позивачем в рахунок дострокового виконання зобов`язання за кредитним договором, надійшли на рахунок первісного кредитора –ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». 
У відповідності до положень с..81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. При цьому для отримання судового захисту необхідно довести законність цих прав у суді.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» в редакції, чинній на час укладення іпотечного договору).
Відповідно до частини третьої статті 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.
Відповідно до статті 74 Закону України «Про нотаріат», одержавши повідомлення установи банку, підприємства чи організації про погашення позики (кредиту), повідомлення про припинення іпотечного договору або договору застави, а також припинення чи розірвання договору довічного утримання, звернення органів опіки та піклування про усунення обставин, що обумовили накладення заборони відчуження майна дитини, нотаріус знімає заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.
Згідно з пунктом 5 Глави 15 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 року (далі - Порядок), нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення, зокрема: кредитора про погашення позики; про припинення (розірвання, визнання недійсним) договору застави (іпотеки); про припинення договору іпотеки у зв`язку з набуттям іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, після припинення договору іпотеки у зв`язку з відчуженням іпотекодержателем предмета іпотеки; за рішенням суду; в інших випадках, передбачених законом.
Пунктом 6.1 Глави 15 Розділу ІІ Порядку передбачено, що про зняття заборони, а також про зняття судовими або слідчими органами та органами державної виконавчої служби накладеного ними арешту на майно нотаріус робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна.
Отже, законодавством передбачено підстави та порядок зняття заборони відчуження нерухомого майна і, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України), слід дійти висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не суперечить таким підставам і порядку і є ефективним.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, судом під час ухвалення рішення дотримано норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення – залишити без змін.
На підставі викладеного, керуючись 374, 375, 381–384 ЦПК України, суд
                                                   п о с т а н о в и в: 
Апеляційну скаргу  Державної іпотечної установи залишити без задоволення, заочне рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2019 року -  без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий:                                                                                            І.О. Максюта
Судді:                                                                                                        Л.В.Василишин
                                                                                                                   Р.Й. Матківський
Повний текст постанови складено 03 липня 2020 року.