22-ц/804/1493/20 
                                                                                263/3930/16-ц 

П О С Т А Н О В А
І м е н е м    У к р а ї н и

02 липня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Мироненко І.П.
          суддів:            Лопатіної М.Ю., Мальцевої Є.Є.       
                        за участі  секретаря  Сікори М.М.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 ;  

розглянувши  у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року, постановленого у складі судді Кулик С.В., - 

в с т а н о в и в:

1. Описова частина
Короткий зміст вимог
У березні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. З урахуванням уточнень просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 25 березня 2014 року в розмірі 270 000,00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 лютого 2012 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 50 000,00 грн. зі строком повернення до 21 серпня 2012 року зі сплатою 6% за кожен місяць користування позикою по день повернення позики. При несплаті процентів у встановлений строк вони підлягають подальшій сплаті у розмірі 8% від суми боргу. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором ОСОБА_2 передано в іпотеку земельну ділянку, розташовану за адресом: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 не виконала свої зобов`язання за договором позики. 25 березня 2014 року між ОСОБА_1 (позикодавцем, іпотекодержателем) та ОСОБА_3 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_2 , укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з яким на виконання вимоги ОСОБА_1 про усунення порушень основного зобов`язання від 21 лютого 2012 року, позичальник ОСОБА_2 визнала суму боргу за договором займу від 21 лютого 2012 року у розмірі 270 000,00 грн., яка утворилася станом на 21 березня 2014 року та складається з наступного: суми позики – 50 000,00 грн., процентів – 76 000,00 грн., пені – 144 000,00 грн. Вказану суму позичальник ОСОБА_2 зобов`язалася повернути позикодавцю ОСОБА_1 щомісячними платежами у розмірі не менш, ніж по 20 000,00 грн. на місяць, починаючи з 21 квітня 2014 року по 21 квітня 2016 року. Проте, заборгованість відповідачем не сплачена.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 заборгованість за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 25 березня 2014 року в розмірі 270 000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 2700,00 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, відповідачка свої зобов`язання по поверненню суми боргу не виконала, тому суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідачки на користь позивача заявленої суми боргу, процентів та пені.

Надходження апеляційної скарги до апеляційної інстанції та її короткий зміст
У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року.
Постановою Донецького апеляційного суду від 22 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року залишено без змін.
Додатковою постановою Донецького апеляційного суду від 05 червня 2019 року, з урахуванням виправлень внесених ухвалою Донецького апеляційного суду від 07 червня 2019 року, стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 4050 грн. в дохід держави.
Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Донецького апеляційного суду від 22 травня 2019 року, додаткову постанову Донецького апеляційного суду від 05 червня 2019 року, ухвалу Донецького апеляційного суду від 07 червня 2019 року скасовано. Справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що суд не повно з`ясував обставини справи та ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального та матеріального права. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування вказує, що зобов`язання перед ОСОБА_1 за договором позики від 21 лютого 2012 року на суму 50 000,00 грн. виконані своєчасно і у повному обсязі, що підтверджується наданими суду таблицями, у яких відображені суми платежів по тілу кредиту та відсоткам. Позивач ОСОБА_1 особисто розписувався напроти кожної суми. Оригінали цих розписок були передані на експертизу у іншій цивільній справі, у зв`язку з чим, провадження у цій справі ухвалою суду від 06 грудня 2019 року було зупинено. Проте, постановою Донецького апеляційного суду від 25 січня 2020 року ухвалу суду про зупинення провадження скасовано.
ОСОБА_1 неодноразово у судових засіданнях вказував, що не оспорює факт отримування коштів, які відображені у розписках, та свій підпис. Але суд не надав цим доказам належної оцінки.
Вважає, що позивач повинен був діяти в рамках умов договору, у зв`язку з чим вибрати спосіб захисту, передбачений законом відповідно умов договору від 21 лютого 2012 року на власний розсуд розпорядитися іпотечним майном для погашення суми боргу: продати закладене майно, в рахунок погашення боргу, та тільки у разі недостатності коштів звернутися за недостатньою сумою; звернутися до суду з позовом про стягнення суми боргу за рахунок закладеного майна (п.2.2 договору). Проте ОСОБА_1 не звертався до суду у визначений спосіб, ні після спливу строку виконання зобов`язання 21 серпня 2012 року, ні після направлення листа про заборгованість у 2014 році. Жодне з перерахованих умов не було виконано позивачем, незважаючи на те, що  в нього на руках була довіреність на розпорядження землею.

Аргументи учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

2.Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Третя особа ОСОБА_3 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила.
У задоволенні клопотання представника відповідачки про визнання явки ОСОБА_3 обов`язковою, відмовлено.
З огляду на викладене та вимоги ст.372 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу за її відсутності.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_2 , її представника адвоката Лещенко О.Д., які підтримали доводи апеляційної скарги, заперечення позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
Судом встановлено, що 21 лютого 2012 року між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) був укладений договір позики, відповідно до якого позикодавець передає позичальнику грошові кошти в розмірі 50 000,00 грн. строком до 21 серпня 2012 року, зі сплатою 6% за кожен місяць користування позикою, які повинні виплачуватись не пізніше 21 числа кожного місяця, у разі невиплати даних процентів, вони повинні виплачуватись у розмірі 8% від суми боргу. Також п.1.4 договору передбачено, що у разі несвоєчасного повернення позики передбачена сплата пені в розмірі 0,5% від суми позики за кожен день прострочки, сплата 3% річних та інфляційних витрат.    
В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором ОСОБА_2 передано в іпотеку земельну ділянку, розташовану за адресом: АДРЕСА_1 . 
Через неналежне виконання позичальником ОСОБА_2 зобов`язань за вищевказаним договором позики позивачем ОСОБА_1 на адресу ОСОБА_2 30 січня 2014 року за вих. № 01/625 направлено письмову вимогу про усунення порушення зобов`язання за договором займу  від 21 лютого 2012 року у 30-денний строк шляхом сплати простроченої заборгованості у повному обсязі. 
У відповідь на вказану вимогу позивача ОСОБА_3 , яка діяла від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності від 21 лютого 2012 року, посвідченої приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Рябоконь Ю.С., реєстраційний №965, листом від 11 березня 2014 року повідомлено позивача про неможливість задоволення вимог іпотекодержателя з підстав відсутності грошових коштів, боржник не заперечує проти укладення договору про задоволення вимог іпотеко держателя. Крім того, у вказаному листі міститься прохання про розстрочення чи відстрочення сплати суми боргу за договором позики від 21 лютого 2012 року. 
25 березня 2014 року між ОСОБА_1 (позикодавцем, іпотекодержателем) та ОСОБА_3 , яка діяла від імені та в інтересах ОСОБА_2 (позичальника, іпотекодавця), укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з яким на виконання вимоги ОСОБА_1 про усунення порушень основного зобов`язання від 21 лютого 2012 року, позичальник ОСОБА_2 визнала суму боргу за договором займу від 21 лютого 2012 року у розмірі 270 000,00 грн., яка утворилася станом на 21 березня 2014 року та складається з наступного: суми позики у розмірі 50 000,00 грн.; процентів у розмірі 76 000,00 грн. за період з 21 серпня 2012 року по 21 березня 2014 року із розрахунку – 50 000,00 грн. х 8% : 100 х 19 міс.; пені в розмірі 144 000,00 грн. з розрахунку 50 000,00 грн. х 0,5% : 100 х 576 днів. Вказану суму позичальник ОСОБА_2 зобов`язується повернути позикодавцю ОСОБА_1 щомісячними платами у розмірі не менш, ніж по 20 000,00 грн. на місяць, починаючи з 21 квітня 2014 року до 21 квітня 2016 року.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У ч.1 ст.627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Частиною першою ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Заперечуючи проти позову відповідачка ОСОБА_2 наполягала на повному повернені нею суми позики і процентів ще у 2012 році, як на підтвердження цієї обставини посилалась на письмові розписки повернення грошових коштів ОСОБА_2 - 50 000,00 грн. та ОСОБА_4 - 250 000,00 грн., накреслених у вигляді таблиць. Проте зі змісту цих таблиць не убачається, що грошові кошти відповідачкою перераховувались саме на виконання спірного договору позики.
Позивач ОСОБА_1 заперечував, що зазначені у таблицях суми грошових коштів стосуються договору позики, який є предметом спору у даній справі посилаючись на те, що дати платежів стосуються 2012 року, тобто раніше ніж було пред`явлено вимогу про повернення боргу за договором від 2014 року.
Укладеним між сторонами 25 березня 2014 року договором про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно з яким на виконання вимоги ОСОБА_1 про усунення порушень основного зобов`язання від 21 лютого 2012 року, позичальник ОСОБА_2 , від імені якої на підставі нотаріально посвідченої довіреності діяла ОСОБА_3 , визнала суму боргу за договором займу від 21 лютого 2012 року у розмірі 270 000,00 грн., яка утворилася станом на 21 березня 2014 року.
В силу ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя від 03 серпня 2018 року, залишеного без змін постановою Донецького апеляційного суду від 06 листопада 2018 року, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору від 25 березня 2014 року.
Відмовляючи у задоволені позову суд виходив з того, що позивачем ОСОБА_2 не доведено, що цей правочин вчинено внаслідок зловмисної домовленості та на  шкоду її правам та інтересам.
Як встановлено судом, ОСОБА_2 21 лютого 2012 року добровільно надала нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо виконання зобов`язання за договором позики від 21 лютого 2012 року та договором іпотеки. Дана довіреність не містила будь-яких обмежень щодо укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, недійсною не визнана та не була відкликана. 
За правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст.81 ЦПК України).
Згідно зі ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Тобто поясненнями сторін, показаннями свідків, тощо не може доводитися факт виконання чи невиконання зобов`язання за наявності договору, підписаного сторонами.
Згідно з ч.1 ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч.2 ст.545 ЦК України).
Наявність оригіналу боргової розписки у кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією яка викладена у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18).
Оригінал договору позики, який містить боргову розписку позичальника та правовстановлюючі документи на іпотечне майно (земельну ділянку) перебувають у позивача, що згідно положень чинного законодавства свідчить про невиконання боржником свого обов`язку із повернення боргу.
Належних доказів виконання відповідного обов`язку боржник суду не надала.
Доводи апеляційної скарги щодо невиконання позивачем вимог договору про звернення стягнення на іпотечне майно є безпідставними. Адже зі змісту договору від 25 березня 2014 року вбачається, що саме на виконання договору позики, іпотеки від 21 лютого 2012 року сторони визначили умови виконання  вимог іпотеко держателя №01/625 від 30 січня 2014 року «Про усунення порушення основного боргу та попередження про звернення стягнення на передане в іпотеку майно», направленого відповідно до ст.35 Закону України «Про іпотеку».
Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи та дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
  Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду. 
Порушень норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи або є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.
Розподіл судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
До апеляційної скарги відповідачкою ОСОБА_2 було надано клопотання про звільнення від сплати судового збору з посиланням на те, що розмір судового збору перевищує 5% розміру її річного доходу за попередній календарний рік. Апелянт зазначає, що вона є пенсіонеркою та отримує пенсію за віком, сума судового збору є для неї обтяжливою. При цьому не було надано будь-яких доказів підтвердження матеріального стану.
У зв`язку з цим ухвалою Донецького апеляційного суду від 07 травня 2019 року клопотання ОСОБА_2 задоволене частково, відстрочено сплату судового збору до розгляду справи апеляційним судом.
В подальшому ОСОБА_2 були надані довідка Маріупольського ОУ ПФУ Донецької області №3497/02-16 від 08 травня 2019 року, в якій зазначено, що розмір пенсії ОСОБА_2 за період з січня 2018 року по грудень 2018 року склав 34 327,47 грн. та відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків від 03 травня 2019 року № 7688/П/05-81, в яких зазначено, що за період з І кварталу 2018 року по ІУ квартал 2018 року інформація про доходи ОСОБА_2 відсутня.
Колегія суддів вважає, що вказані ОСОБА_2 підстави для звільнення обґрунтовані та свідчать про її скрутний майновий стан, що об`єктивно перешкоджає сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Виходячи з положень ст.8 Закону України «Про судовий збір» та ст.136 ЦПК України звільнити ОСОБА_2 від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 01 квітня 2019 року.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375 ЦПК України, 

п о с т а н о в и в:
   
Апеляційну  скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 01 квітня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий                                                                                                      І.П. Мироненко 

Судді:                                                                                                                 М.Ю. Лопатіна

                                                                                                                            Є.Є. Мальцева 

Повний текст судового рішення складено 06 липня 2020 року.

Суддя                                                                                                                 І.П. Мироненко