ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2459/20 Справа № 242/875/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

                                       ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2020 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
Головуючого – Куценко Т.Р. 
суддів: Каратаєвої Л.О., Макарова М.О. 
за участю секретаря – Синенко Є.А. 
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою 
                                 ОСОБА_1 , 

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, - 
                                       ВСТАНОВИЛА: 

       У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Селидівського міського суду Донецької області з позовом про стягнення з ОСОБА_2 борг в сумі 20 000 доларів США, що станом на момент звернення до суду становить 533 000 грн. /т.1 а.с. 1-5/.
       В обгрунтування своїх вимог посилається на те, що 14 червня 2006 року він передав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 20 000 доларів США, що еквівалентно 533 000 грн., строк повернення встановлено за вимогою, протягом 14 днів з моменту пред`явлення вимоги, про що відповідачка власноруч написала та підписала розписку. 
       29 січня 2017 року позивач направив відповідачу рекомендованим листом, письмову вимогу про повернення боргу, таку ж вимогу він повідомив телефоном, але та відповіла, що не має наміру повертати кошти. 
       Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 05 грудня 2018 року цивільна справа була передана за підсудністю до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області /т.1 а.с. 177-178/.
       Постановою Донецького апеляційного суду від 22 січня 2019 року ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 05 грудня 2018 року залишено без змін /т.2 а.с. 19-22/.
       Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на його користь суму боргу в розмірі 20 000 доларів США, що еквівалентно 533 000 грн. Вирішено питання щодо судових витрат /т. 2 а.с. 80-83/.
       Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2019 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення.
       З рішенням суду не погодилася ОСОБА_2 , яка подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, вважає, що воно є незаконним та необгрунтованим, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
       В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що вона дійсно позичала у ОСОБА_1 20 000 доларів США для інвестування в розвиток бізнесу. ОСОБА_1 у 2009 році попросив її повернути борг, але в неї не було необхідної суми. Враховуючи те, що в розписці було вказано двох поручителів, позивач звернувся з усною вимогою повернення боргу до ТОВ "Валерія", яке відмовилося повертати борг через відсутність письмового договору поруки. Вказані обставини свідчать про те, що позивач пред`явив вимогу повернення позики не в 2018 році, як він стверджує, в 2009 році, тому вона просить застосувати строк позовної давності. 
       Відповідач стверджує, що повернула позивачу усі кошти у 2010 році, гроші поверталися через працівників ТОВ "Валерія", тому саме у них залишилися розписки позивача. Але через давність подій та у зв`язку з проведенням АТО на території міста Донецька, такі документи є втраченими. Посилаючись на вказані обставини просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити в задоволені заявлених позовних вимог.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав. 
За вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Судом встановлено, що 14 червня 2006 року між  ОСОБА_2 та  ОСОБА_1  був укладений договір позики, підтверджений розпискою, за яким ОСОБА_2 отримала в борг від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 20 000 доларів США, що станом на момент подачі позову до суду, в еквіваленті по курсу НБУ, становить 533 000 грн.
Відповідно до умов договору позики ОСОБА_2 зобов`язалася повернути суму позики за вимогою, протягом 14 днів з моменту пред`явлення вимоги.
Вищевказаний договір позики (розписка) написана та підписана особисто відповідачем  ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 . Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, що свідчать про укладення такого договору відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Згідно із ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Розписка від 14 червня 2006 року написана власноруч ОСОБА_2 , що підтверджує факт отримання нею від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 20 000 доларів США.
Також, як вбачається з матеріалів справи, сторонами не заперечуються обставини щодо укладання договору позики та отримання відповідачем грошових коштів у борг.
Статтею 527 ЦК України передбачено зобов`язання боржника виконати свій обов`язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов`язанні вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Згідно ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі (ч.1); якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові; у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає (ч.2); наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Отже, зі змісту вказаних норм закону вбачається, що наявність у кредитора (позивача) на руках оригіналу розписки, а також відсутність розписки кредитора про повернення боргу свідчить про невиконання боржником (відповідачем) свого зобов`язання.
З матеріалів справи вбачається, що 29 січня 2017 року позивачем було направлено відповідачу письмову вимогу про повернення суми боргу, шляхом поштового відправлення за адресою реєстрації відповідача.
Також 15 лютого 2018 року з метою досудового врегулювання спору відповідачу була направлена пропозиція виконати взяті зобов`язання за договором позики, проте, в установлені строки і на час подання позову грошові кошти позивачу повернуто не було. 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем належним чином не виконувались умови договору позики, в зв`язку з чим у позивача виникло право вимагати повернення отриманих відповідачем грошових коштів. 
З таким висновком погоджується колегія суддів.
Доводи апеляційної скарги відносно повернення суми позики в повному розмірі у 2010 році колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки дані обставини не підтверджено належними та допустимими доказами в розумінні процесуального закону. Зі слів відповідача сума позики передавалась через працівників ТОВ “Валерія”, проте будь-яких підтверджень про отримання грошових коштів ТОВ “Валерія” від ОСОБА_2 в матеріали справи не містять, як і доказів про подальше передання суми позики ОСОБА_1 . Крім того, ТОВ “Валерія” не є стороною спірного договору позики та будь-яких зобов`язань за цим договором перед позивачем не має. Зазначення відповідачем вказане товариство в якості поручителя у розписці, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в зазначеній розписці відсутній підпис уповноваженої особи, що діє від імені товариства, тобто будь-якої поруки за договором позики ТОВ “Валерія” не давало.
Також слід зазначити, що відповідно до розписки відповідач зобов`язалась повернути суму позики саме позивачу, будь-яких умов щодо залучення інших осіб при поверненні боргу договір не містить. Тому посилання відповідача про повернення боргу через працівників ТОВ “Валерія” не приймаються до уваги.
Щодо застосування строків позовної давності у зв`язку з пред`явленням вимоги про повернення суми позики позивачем до ТОВ “Валерія” колегія суддів виходить з наступного. Як вже було зазначено вище, ТОВ “Валерія” не є стороною укладеного договору позики та у товариства відсутні будь-які зобов`язання за цим договором. Тому пред`явлення вимоги до особи, яка не відноситься до виниклих боргових зобов`язань не може бути підтвердженням зміни строку виконання взятих відповідачем зобов`язань за договором позики. Крім того, в даному відповідачем листі йдеться мова про розписку від 14 квітня 2006 року, тоді як предметом розгляду даної справи є зобов`язання за розпискою від 14 червня 2006 року. Виходячи з викладеного колегія суддів не приймає до уваги зазначені доводи апеляційної скарги.
Відносно доводів апеляційної скарги про визначення суми боргу в гривневому еквіваленті у розмірі 533 000 грн., тоді як в розписці зазначено 101 000 грн., колегія суддів виходить з наступного. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Виходячи з наведеної норми закону враховуючи, що відповідач отримала від позивача суму боргу в іноземній валюті, а саме 20 000 доларів США, тому повернути позику також повинна повернути у визначеному розмірі в іноземній валюті або еквівалентно в гривнях за курсом на час пред`явлення вимоги, в даному випадку на час подання позову.
З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку що суд першої інстанції належним чином перевірив фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку про задоволення заявлених позовних вимог.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. 
Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.
Згідно з ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.
керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
       Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 липня 2019 року — залишити без змін. 
       
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                 Л.О. Каратаєва 

                                                                       М.О. Макаров