25.06.20
22-ц/812/801/20
Провадження №22-ц/812/801/20
ПОСТАНОВА
Іменем України
25 червня 2020 року                                                       м. Миколаїв
                                                                                      справа № 490/10663/18
Миколаївський апеляційний суд у складі:
головуючого Коломієць В.В.
суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,
переглянувши у письмовому провадженні цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиті послуги теплопостачання, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, ухвалене 05 лютого 2020 року під головуванням судді Гуденко О.А. у приміщенні цього суду, повний текст судового рішення складений 10 лютого 2020 року
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2018 року Приватне акціонерне товариство «Миколаївська теплоелектроцентраль» (далі – ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ») звернулося до ОСОБА_1 з позовом про стягнення боргу за спожиті послуги теплопостачання.
Позивач зазначав, що в опалювальних сезонах 2015-2016 років, 2016-2017 років, 2017-2018 років ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ», як суб`єкт господарської діяльності з постачання енергії споживачам м. Миколаєва здійснював постачання теплової енергії до нежитлового приміщення площею 207,3 м2, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є відповідач. За період з 01 березня 2016 року по 04 квітня 2018 року утворилась заборгованість на суму 58 716 грн. 36 коп. Направлена відповідачу вимога за № 535-Ю від 04 вересня 2018 року про сплату вказаної заборгованості залишилася без відповіді та задоволення.
Посилаючись на викладене ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» просило стягнути з ОСОБА_1 на їх користь борг за теплову енергію в розмірі 58 716 грн. 36 коп. та судові витрати.
ОСОБА_1 просив відмовити у позові, посилаючись на те, що позивач не надає йому послуг з централізованого опалення належних йому на праві власності приміщень підвалу, оскільки хоча ці нежитлові приміщення є приміщеннями підвалу багатоквартирного житлового будинку і через них проходять ізольовані стояки та лежаки системи централізованого опалення, проте опалювальні пристрої (батареї, радіатори) в підвальних приміщеннях відсутні, а через внутрішньобудинкову систему опалення, зокрема стояки, що проходять через приміщення підвалу, позивач подає теплову енергію не відповідачу, а власникам квартир будинку. На думку ОСОБА_1 , враховуючи, що відповідно до п. 22 Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого Постановою КМУ від 21.07.2005 р. № 630, у багатоквартирному будинку точками розподілу, в яких здійснюється передача послуг з централізованого опалення від виконавця споживачеві є відгалуження від стояків у межах квартир, а тому, оскільки відсутні в підвалі такі точки відгалуження, то відсутня точка розподілу, в якій могла б відбуватися передача послуг з централізованого опалення від позивача відповідачеві, отже вимоги позивача є безпідставними.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2020 року позов ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» задоволено. Стягнуто на користь ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» з ОСОБА_1 борг за теплову енергію у розмірі 58 716 грн. 36 коп. та 1762 грн. судового збору.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову. 
Доводами апеляційної скарги є те, що у суді першої інстанції представник позивача в судовому засіданні стверджувала, що матеріально-правовою підставою заявлених вимог є приписи ст. 1212 ЦК України, тоді як суд при вирішенні справи на власний розсуд виходив з норм Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, що втратив чинність з 01 травня 2019 року, до того ж невірно їх трактував. Також апелянт зазначав, що позивачем невірно обрано спосіб захисту порушеного права, оскільки ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» повинно було заявити вимоги не про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, а про стягнення вартості можливо набутого відповідачем майна позивача (теплової енергії) без достатніх правових підстав. Разом із тим вартість цього майна у розмірі саме 58 716грн. 36 коп. позивачем не доведена, оскільки є недоведеним обсяг нібито поставленої відповідачу теплової енергії, а вартість теплової енергії повинна визначатись за тарифами, встановленими для населення. 
Крім того, задовольняючи позовні вимоги про стягнення боргу за теплову енергію, розрахованого за промисловим тарифом, а не за тарифами для населення, суд не врахував, що відповідач є фізичною особою та не використовує нежитлові приміщення підвалу у підприємницькій діяльності, а погоджуючись з таким розрахунком позивача та приймаючи до уваги, що і ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ», і фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є суб`єктами господарювання, – суд мав би закрити провадження у справі в зв`язку із тим, що вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. 
Також апелянт посилається на неправильне застосування судом першої інстанції постанови Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, яка не має відношення до спірних правовідносин. До того ж, на думку ОСОБА_2 , суд в оскаржуваному рішенні застосував висновки Монастирищенського районного суду Черкаської області у справі № 702/1363/16-ц, проте, обставини у цих справах не є тотожними. 
Крім іншого, відповідач вказує на неналежну оцінку експертного дослідження № 125-049 від 18 червня 2019 року та просить суд апеляційної інстанції визнати поважними причини неподання доказів до суду першої інстанції, а саме висновку будівельно-технічної експертизи № 125-015 від 20 березня 2020 року, дослідити його та надати оцінку.
У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» просило залишити оскаржуване рішення суду без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, вважало, що судом повно з`ясовані обставини справи та дотримані і вірно застосовані норми матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини 2 статті 369 ЦПК справа розглядається апеляційним судом без виклику учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.
Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України "Про житлово-комунальні послуги" (в редакції на час виникнення спірних првовідносин), статтею 1 якого унормовано, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Виконавець - це суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. 
Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.
Відповідно до статті 13 цього Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.
Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена у багатьох наступних постановах Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 904/7183/17.
Отже, доводи апеляційної інстанції про безпідставне врахування судом першої інстанції правових висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, не можуть бути прийняті до уваги.
Таким чином, відсутність договору про постачання теплової енергії при доведеності факту її постачання не звільняє особу, яка використовує теплову енергію без укладання договору на теплопостачання, від обов`язку оплати за фактично спожиту електроенергію. 
Відповідно до статті 19 Закону України "Про теплопостачання" споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. 
При цьому обов`язок сплатити вартість теплової енергії законодавець пов`язує не за видом пристроїв, які використовують теплову енергію, а за фактом її споживання.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про теплопостачання" споживач теплової енергії - фізична особа, яка використовує теплову енергію. Теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу. Система централізованого теплопостачання - сукупність джерел теплової енергії, магістральних та місцевих (розподільчих) теплових мереж, що об`єднані між собою та використовуються для теплозабезпечення споживача. Теплоносій - рідка або газоподібна речовина, що циркулює у трубах або каналах і передає теплову енергію в системах теплопостачання, опалення, вентиляції та технологічних установках.
Якщо у нежитлових приміщеннях наявні трубопроводи, стояки, споживач сплачує за фактичне тепло, яке виділяється від них, оскільки фактично споживає теплову енергію.
З придбанням у власність нежитлових приміщень у баготоквартирному будинку у відповідача, як їх власника, виник обов`язок брати участь у витратах на утримання та збереження спільного майна (житлового будинку). Обігрів житлового будинку у опалювальний період є спільним обов`язком його співвласників з метою дотримання, зокрема, санітарних норм.
За такого, обов`язок по оплаті послуг опалення, зокрема і місць загального користування покладається на усіх мешканців будинку.
Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 317/1636/16-ц.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в опалювальних сезонах 2015 - 2016 років, 2016 - 2017 років, 2017 - 2018 років позивач здійснював постачання теплової енергії до 5-типоверхового багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 . Відповідач ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності № 45408818 від 09.10.2015 р. є власником нежитлових приміщень, загальною площею 207,3 кв.м., що знаходяться у підвальній частині вищезазначеного багатоквартирного будинку. Вказаним нежитловим приміщенням присвоєна адреса:  АДРЕСА_1 , вони складаються з двох приміщень площею 40 кв.м. та 167,3 кв.м. та відповідно до Технічного паспорту на ці приміщення від 11.09.2015 року мають у складі коридори, душову, вбиральню, підсобні та основні приміщення (інвентарна справа № 32984).
Централізована система опалення багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_2 є єдиною з системою опалення належних відповідачу на праві власності підвальних нежитлових приміщень, у яких розташовані трубопроводи опалення, що відносяться до внутрішньобудинкових систем теплопостачання та через які здійснюється постачання теплової енергії (надається послуга з централізованого теплопостачання) споживачам, які проживають в даному багатоквартирному будинку.
Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються сторонами.
Надання позивачем послуг постачання теплової енергії до багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 та період їх надання підтверджується нарядами на підключення цього будинку до теплопостачання від 22.10.2016 року, 27.10.2017 року, 09.11.2018 року, рішеннями виконавчого комітету Миколаївської міської ради про закінчення опалювальних сезонів від 02.04.2016 року № 299, від 30.03.2017 року № 261, від 03.04.2018 року № 265 та про початок опалювальних сезонів від 12.10.2015 року № 909, від 17.10.2016 року № 270р, від 24.10.2017 року № 867.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що підведення централізованого опалення до стояка в межах будинку, складовою якого є підвальні приміщення, що належать відповідачу, свідчить про виконання послуг позивачем, що свідчить про виконання ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» своїх зобов`язань щодо надання послуг централізованого опалення. 
Відповідачем не надано доказів відключення від системи централізованого опалення в установленому законом порядку.
На наявність обладнання належних відповідачу приміщень відокремленим від централізованого опалення будинку джерелом теплопостачання ОСОБА_1 не посилався.
Отже, оскільки саме теплоносій передає теплову енергію, то саме його наявність в стояках та трубопроводах, що розташовані в приміщеннях, які належать відповідачу, підтверджує факт передачі останньому теплової енергії і відповідно прийняття ним даної теплової енергії.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» того факту, що незважаючи на відсутність приладів опалення у належному ОСОБА_1 нежитловому приміщенні його опалення здійснюється через внутрішньобудинкову систему теплопостачання.
За такого суд вірно вважав, що висновок проведеного на замовлення ОСОБА_1 експертного дослідження № 125-049 від 18 червня 2019 року, яким встановлена відсутність приладів опалення (батарей, радіаторів) у нежитлових приміщеннях відповідача, не свідчить про неотримання ним послуг з постачання теплової енергії. 
Не спростовують цього і надані апелянтом до апеляційної скарги експертне дослідження № 125 від 27 березня 2020 року, яким встановлено, що наявні у приміщеннях відповідача трубопроводи системи централізованого опалення мають теплоізоляцію, яка відповідає вимогам встановлених законодавством норм ДБН, оскільки невідомо коли саме були проведені такі роботи відповідачем, до того ж вказані роботи не були узгоджені із позивачем в установленому законом порядку. З цих же підстав не можна вважати належним доказам неотримання відповідачем послуг із теплопостачання надану ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції копію Акту виконаних робіт із теплоізоляції трубопроводів централізованого опалення, виконаних АТСТ «Алес», датований 13 листопада 2006 року.
З огляду на викладене колегія суддів не може погодитися із посиланнями апелянта на те, що він не є споживачем комунальних послуг із постачання теплової енергії, які надає позивач. 
За такого доводи апеляційної скарги про невірне обрання позивачем способу захисту є безпідставними.
Відповідно до пункту 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених Постановою КМУ від 03 жовтня 2007 року № 1198, у споживачів, що не мають приладів комерційного обліку, обсяг фактично спожитої теплової енергії розраховується відповідно до теплового навантаження, з урахуванням середньомісячної фактичної температури теплоносія в теплових мережах теплопостачальної організації, середньомісячної температури зовнішнього повітря та кількості годин (діб) роботи тепловикористального обладнання в розрахунковому періоді.
Пунктом 40 вищезазначених Правил передбачений обов`язок споживача теплової енергії вчасно проводити розрахункаи за спожиту теплову енергію.
За наданими позивачем відомостями максимальне теплове навантаження, при здачі в експлуатацію будівлі, за адресою АДРЕСА_3 Загальна площа цієї будівлі 958 кв.м.
Система опалення трьох багатоквартирних будинків за адресою АДРЕСА_4 є єдиною системою опалення. Вузол обліку теплоспоживання встановлено на вводі житлового будинку за адресою АДРЕСА_5 . Прилади обліку вузла фіксують загальне теплоспоживання трьох будинків, розташованих за адресою АДРЕСА_4 .
Навантаження по будівлі за адресою АДРЕСА_6 складає 0,201573 Гкал/год.
Навантаження по будівлі за адресою АДРЕСА_6 складає 0,059000 Гкал/год.
Навантаження по будівлі за адресою АДРЕСА_5 А складає 0,127750 Гкал/год.
Загальне навантаження по трьом будівлям складає 0,388323 Гкал/год.
Отже, навантаження по підвальним приміщенням ОСОБА_1 було розраховано позивачем наступним чином:
40 кв.м. : 40* 0.059/958= 0,0025 Гкал/год.
167,3 кв.м.: 167,3 * 0.059/958- 0,0100 Гкал/год.
Загальне навантаження підвальних приміщень 0,0125 Гкал/год.
Питома вага теплоспоживання вищевказаних приміщень, яка в подальшому використовується при розподілу тепло споживання по споживачам будівель, розраховується наступним чином: 0,0125*100/0,388323=3,22, де 0,388323-загальне навантаження по трьом будівлям.
На підтвердження фактичної температури теплоносія в теплових мережах позивачем були надані відповідні Зведені відомості. 
За такого колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо доведеності ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» розміру наявної у відповідача заборгованості по оплаті послуг із теплопостачання за опалювальні сезони 2015-2016 років, 2016-2017 років, 2017-2018 років в розмірі 58 716грн. 36коп., яка відповідачем у добровільному порядку не була сплачена та яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача. 
Відповідно до положень ст. 58 Конституції України, ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано застосовував норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин сторін, з урахуванням особливостей часу вводу в дію Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VІІІ, зазначених у Розділі VІ вказаного Закону.
Підставами позову, які суд не може змінити за власною ініціативою, є не саме по собі посилання на певну норму закону, а обставини, якими позивач обгрунтовує свої вимоги. Крім того, неправильне посилання позивача на норми матеріального права не може бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки відповідно до правил ст. 264 ЦПК України обов`язкуом саме суду є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зі змісту позовної заяви ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» вбачається, що предметом позову є вимоги про стягнення боргу за спожиту теплову енергію в опалювальні сезони 2015-2016 років, 2016-2017 років, 2017-2018 років в розмірі 58 716грн. 36 коп., а підставами позову – невиконання відповідачем у добровільному порядку обов`язку по оплаті теплової енергії, що була поставлена ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» до нежитлового приміщення, власником якого є ОСОБА_1 . До того ж на обґрунтування позовних вимог ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» посилалося на норми зобов`язального права, в установленому законом порядку заяви про зміну предмету чи підстав позову не подавало.
За такого доводи апеляційної скарги про те, що суд при вирішенні справи на власний розсуд змінив підстави позову є необґрунтованими.
Доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок вартості спожитої теплової енергії необхідно розраховувати за тарифами, встановленими для населення, оскільки відповідач є фізичною особою та не використовує нежитлові приміщення підвалу у підприємницькій діяльності, є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до ст. 16 Закону України «Про теплопостачання» до повноважень Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі – НКРЕКП) зокрема належить: розробка методик розрахунків тарифів на виробництво теплової енергії та плати за її транспортування та постачання; встановлення тарифів на теплову енергію суб`єктам природних монополій у сфері теплопостачання.
Положенням про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затвердженим Указом Президента України від 10.09.2014 року № 715/2014, на НКРЕКП, яка є органом державного регулювання діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг, надає роз`яснення з питань застосування нормативно-правових актів НКРЕКП (підпункт 25 пункту 4 цього Положення).
Згідно роз`яснень НКРЕКП щодо оплати житлово-комунальних послуг за тарифами для населення, викладених у листі № 2712/15/61-15 від 24.03.2015 року, то такі тарифи розповсюджуються тільки на громадян, які використовують призначене та придатне для постійного проживання приміщення виключно для постійного проживання (для реалізації конституційного права громадянина на житло) і не розповсюджуються на громадян, які використовують житло у інший не заборонений чинним законодавством спосіб.
Отже, тарифи для власників (користувачів) нежитлових приміщень є єдиними, незважаючи на те, чи є такі власники (користувачі) суб`єктами підприємницької діяльності. 
За такого суд обґрунтовано погодився з розрахунком ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» вартості спожитої відповідачем теплової енергії, проведеним за тарифами, встановленими постановами НКРЕКП для потреб інших споживачів (крім населення).
Також є безпідставними посилання апеляційної скарги на те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та повинна була б бути розглянута за правилами господарського судочинства. 
Так, судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до вимог абзацу 1 частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до частини першої статті 24 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) людина як учасник цивільних відносин вважається фізичною особою.
У частині першій статті 25 ЦК України передбачено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.
За правилами частин другої та четвертої цієї статті цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.
У статті 26 ЦК України вказано, що всі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.
З аналізу вказаних вимог цивільного законодавства вбачається, що кожна фізична особа має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом (стаття 42 Конституції України). Це право закріплено й у статті 50 ЦК України.
У статті 50 ЦК України передбачено, що право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.
Тобто фізична особа, яка бажає реалізувати своє конституційне право на підприємницьку діяльність, після проходження відповідних реєстраційних та інших передбачених законодавством процедур за жодних умов не втрачає і не змінює свого статусу фізичної особи, якого вона набула з моменту народження, а лише набуває до нього нової ознаки - підприємця. При цьому правовий статус "ФОП" сам по собі не впливає на будь-які правомочності фізичної особи, зумовлені її цивільною право- і дієздатністю, та не обмежує їх.
Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України (далі - ГК України) підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Відтак підприємець - це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності (частина перша статті 320 ЦК України). ЦК України не містить заборони щодо перебування у власності окремої фізичної особи нерухомого майна нежитлового призначення
Відповідно до частини першої статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа - підприємець у порядку, визначеному законом. Згідно з частиною першою статті 128 цього ж Кодексу громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи.
Отже, вирішення питання про юрисдикційність спору залежить від того, виступає фізична особа - сторона у відповідних правовідносинах - як суб`єкт господарювання чи ні, та від визначення цих правовідносин як господарських.
Такий правовий висновок міститься зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 922/4239/16. 
Тобто критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин.
Жодних доказів використання відповідачем нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , у комерційних цілях як фізичною особою-підприємцем у матеріалах справи відсутні, сам ОСОБА_1 заперечує використання цього приміщення для здійснення ним господарської діяльності, вказане нерухоме майно набуто відповідачем у власність як фізичною особою.
За таких обставин можна зробити висновок, що надання послуг із теплопостачання є господарською діяльністю для ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ», разом із тим, споживання вказаних послуг відповідачем не пов`язано зі здійсненням  ОСОБА_1 господарської діяльності.
Таким чином, відсутні підстави для розгляду даного спору в порядку господарського судочинства, а тому судом першої інстанції обґрунтовано розглянута справа в порядку цивільного судочинства. 
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, то відповідно ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 05 лютого 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                                       В.В. Коломієць 

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повний текст постанови складено 26 червня 2020 року.