ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/4085/19                                                                      Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  28 вересня 2020 року                                                                                           м. Київ

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Фонду державного майна України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2020 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Фонду державного майна України   про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду, в якому просить: 
-          визнати протиправними дії відповідача з неналежного розгляду електронного звернення позивача, а саме заяви від 20 грудня 2018 року №1 щодо сприяння реалізації закріплених Конституцією України та чинним законодавством прав та інтересів громадян, повідомлення про порушення законодавства та про недоліки в діяльності посадових осіб Регіонального відділення фонду державного майна України по Рівненській області; 
-          зобов`язати відповідача провести належний розгляд електронного звернення - заяви від 20 грудня 2018 року №1 щодо сприяння реалізації закріплених Конституцією України та чинним законодавством прав та інтересів громадян, повідомлення про порушення законодавства та про недоліки в діяльності посадових осіб РВ ФДМУ по Рівненській області, з забезпеченням дотримання прав заявника відповідно до положень Закону України «Про звернення громадян» та конкретно визначених у заяві.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що для забезпечення прав громадян, передбачених статтею 18 Закону України «Про звернення громадян», кожному з цих прав кореспондується відповідний обов`язок органу, який розглядає відповідну заяву, встановлений статтею 19 даного Закону. Тобто, таким правам заявника, як особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви; знайомитися з матеріалами перевірки; подавати додаткові матеріали або наполягати на їх запиті органом, який розглядає заяву чи скаргу, кореспондується такий обов`язок органу, що розглядає заяву як об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви. При цьому, такому праву заявника, як бути присутнім при розгляді заяви чи скарги, кореспондується такий обов`язок органу, що розглядає заяву, як на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу. Позивачем зазначено, що внаслідок протиправних дій відповідача порушено його стан душевної рівноваги, для відновлення його позивачу довелось докладати додаткові вольові та психологічні зусилля та у зв`язку з цим позивач позбавлений можливості повноцінно працювати, виконувати свої обов`язки професійного працівника - журналіста, для чого потрібен виважений стан емоційного спокою.
У відзиві на адміністративний позов відповідач зазначив, що подане позивачем звернення було розглянуто в установлений законодавством строк та із дотримання принципів повноти і всебічності. Зазначає, що позивача не було обмежено у реалізації права на подання додаткових документів і матеріалів. Стверджує, що право приймати участь у розгляді звернення не є абсолютним та кореспондується з порядком розгляду кожного конкретного звернення. Звернуто увагу, що позивачу раніше було запропоновано особисто взяти участь або направити уповноваженого представника на засідання з розгляду звернення.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. 
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Апелянт вказує, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх обставин у справі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач наголошує, що надання відповіді на звернення позивачу листом Фонду від 21.01.2019 №10-50-1243 було предметом судового розгляду справі №640/4030/19. Вказує на те, що подане позивачем звернення було розглянуто в установлений законодавством строк та із дотримання принципів повноти і всебічності.
Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 20 грудня 2018 року позивачем, в порядку встановленому Законом України «Про звернення громадян», подано до Фонду державного майна України електронне звернення №1 про порушення законодавства та недоліки в діяльності посадових осіб Регіонального відділення Фонду по Рівненській області, зареєстроване 21 грудня 2018 року за №17/00547-к.
У зазначеному зверненні позивач вказав на недбале ставлення посадових осіб РВ ФДМУ по Рівненській області при виконанні своїх обов`язків щодо управління ПАТ «Мирогощанський аграрій» та виконанні своїх обов`язків як членів Наглядової ради ПАТ «Мирогощанський аграрій», або про наявність зацікавленості у такому ставленні.
Крім того, позивач просив відповідача при розгляді звернення від 20 грудня 2018 року №1 забезпечити дотримання його прав, а саме: після призначення виконавця (посадової особи, яка здійснить перевірку заяви) та внесення даних про це в реєстраційно-контрольну карту повідомити про дату та час перевірки поданої заяви для забезпечення права брати участь у перевірці та для забезпечення права особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву; повідомити щодо дати закінчення перевірки заяви та повідомити про дату і час для реалізації його права знайомитись з матеріалами перевірки; права бути присутнім при розгляді заяви (бути присутнім на засіданні при розгляді заяви), а також на доповіді виконавця (особи, яка перевіряла заяву) керівнику про результати перевірки, щодо проекту резолюції та щодо проекту прийнятих рішень та під час прийняття керівником рішень з порушених питань у заяві та при підготовці письмової відповіді за результатами розгляду заяви, яку в обов`язковому порядку підписує керівник органу; право на одержання письмової відповіді про результати розгляду.
У законодавчо визначений строк листом від 21 січня 2019 року №10-50-1243 відповідач повідомив позивача про результати розгляду його звернення. При цьому, відповідач зазначив, що засідання стосовно розгляду електронного звернення позивача не проводилось, оскільки співвиконавцями за результатами опрацювання цих звернень надано свої пропозиції.
Позивач вважає, що фактично розгляд його заяви у поряду, передбаченому положеннями Закону України «Про звернення громадян», не здійснювався, а відповідь носить формальний характер з огляду на те, що його позбавили права подати додаткові матеріали та пояснення, зокрема, відеозапис засідання Наглядової ради ПАТ «Мирогощанський аграрій» від 10 грудня 2018 року, який технічно неможливо подати з електронним зверненням, тоді як такий доказ спростовує доводи відповідача, викладені у його відповіді.
Позивач вважаючи, що розгляд його заяви здійснювався з порушенням порядку, передбаченого положеннями Закону України «Про звернення громадян», звернувся до суду з даним адміністративним  позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звернення позивача від 20 грудня 2018 року розглянуто з порушенням процедури, визначеної законом, а саме з порушенням права позивача бути присутнім при розгляді його заяви.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Статтею 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР (далі - Закон №393/96-ВР, в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин). 
Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Вимогами статті 3 Закону №393/96-ВР визначено, що заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань (частина 1 статті 5 Закону №393/96-ВР).
Питання розгляду заяв (клопотань) врегульовано статтею 15 Закону України «Про звернення громадян», відповідно до частини першої якої органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.
Статтею 18 Закону України «Про звернення громадян» передбачено право громадянина, зокрема, бути присутнім при розгляді заяви чи скарги та особисто викласти аргументи особі, що перевіряла заяву чи скаргу, та брати участь у перевірці поданої скарги чи заяви.
При цьому, зазначені права, відповідно до статті 19 Закону України «Про звернення громадян» забезпечуються обов`язком органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу.
Як вбачається із змісту адміністративного позову, позивачем оскаржуються дії відповідача з підстав здійснення розгляду його заяви без його участі, не зважаючи на те, що позивачем у своєму зверненні прямо вказано на своє бажання бути присутнім при розгляді заяви та вирішенні порушених у ній питань.
Верховний Суд у постанові від 31 січня 2019 року у справі № 826/12287/16 акцентував увагу, що право заявника бути присутнім при розгляді заяви чи скарги забезпечується обов`язком на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу. При цьому Верховний Суд не погодився з позицією, що дане право не є абсолютним та залежить від певних умов та обставин; зокрема, може бути реалізовано особою на власний розсуд у відповідності до його волі та бажання, однак лише у разі, якщо розгляд звернення відбувається на засіданні відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу і якщо такий порядок розгляду передбачено законодавством. Натомість, Верховний Суд, вважаючи такий висновок помилковим, зазначив, що ані Закон України «Про звернення громадян», ані будь-який інший нормативний акт не ставить у залежність можливість реалізації права особи особисто викласти аргументи особі, що перевіряла його скаргу, від форми розгляд цієї скарги (колегіально, одноособово тощо).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що норма статті 19 Закону України «Про звернення громадян» зобов`язує органи державної влади на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу.
Аналогічного змісту висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі №820/4881/17, від 31.10.2019 року у справі  № 826/13435/15, від24.10.2019 року у справі № 826/5333/17.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що реалізація права скаржника на його участь при розгляді звернення з викладенням особисто аргументів особі, яка перевіряє скаргу, є абсолютним і ніяким чином не ставиться у залежність від форм розгляду скарг, органів які розглядають скарги, тощо. Обов`язковою умовою для участі скаржника у розгляді його звернення є зазначення останнім у тексті звернення про своє бажання бути присутнім під час такого розгляду.
Таким чином, оскільки звернення позивача від 20 грудня 2018 року розглянуто з порушенням процедури, визначеної законом, а саме з порушенням права позивача бути присутнім при розгляді його заяви, викладені в позовній заяві доводи є обґрунтованими, а вимоги такими, що належить задовольнити.
Колегія суддів не приймає доводи апелянта, що надання відповіді на звернення позивачу листом Фонду від 21.01.2019 №10-50-1243 було предметом судового розгляду справі №640/4030/19, оскільки предметом розгляду справи №640/4030/19 була заява позивача, зареєстрована за №17/00554, в той час як предметом розгляду справи №640/4085/19 є заява позивача зареєстрована за №17/00547, що підтверджується самим апелянтом.
Надання відповідні на всі звернення позивача одним листом від 21.01.2019 №10-50-1243 не звільняє суб`єкт владних повноважень від обов`язку дотримання приписів Закону України «Про звернення громадян» при розгляді кожного з них.
При цьому, позивачем не заперечується зміст наданої відповіді чи рішення прийняті за результатом розгляду такого звернення, а лише вказується на порушення відповідачем порядку розгляду такого звернення, тому колегія суддів приходить до переконання, що відповідачем не забезпечено належного розгляду заяви позивача від 20.12.2018 зареєстрованої за №17/00547.
Також ,суд першої інстанції вірно вважає безпідставним висновок відповідача стосовно того, що зобов`язання його вчинити дії, про які просить позивач, є втручанням у його дискреційні повноваження.
Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якої під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Натомість, у даному випадку, відповідач помилково вважає свої повноваження дискреційними, оскільки відповідач не наділені повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд. Правомірним у даному випадку є лише один варіант поведінки.
Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду.
Таким чином, якщо дії відповідного органу визнані судом протиправними, суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача. Отже, застосування судом зазначеного способу захисту права не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження такого суб`єкта владних повноважень.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Фонду державного майна України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 квітня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.  328,  329 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 28.09.2020.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          В.О. Аліменко

                                                                                                              Н.В. Безименна