ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.003114 пров. № А/857/3761/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії :
головуючого судді:                                        Гуляка В.В.
суддів:                                                  Коваля Р.Й., Гудима Л.Я. 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області, 
на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року (суддя – Москаль Р.М., час ухвалення – 12:01 год., місце ухвалення – м.Львів, дата складання повного тексту – 27.01.2020р.), 
в адміністративній справі №1.380.2019.003114 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області, 
про визнання протиправною і скасування постанови про накладення штрафу, 

встановив:

У червні 2019 року позивач ФОП ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до відповідача Головного управління Держпраці у Львівській області, в якому, з врахуванням уточнення адміністративного позову, просив визнати протиправною та скасувати постанову відповідача про накладення штрафу від 18.12.2018р. №ЛВ 3246/462/АВ/ФС. 
Відповідач Головне управління Держпраці у Львівській області позовних вимог не визнав, в суді першої інстанції подав відзив на позовну заяву, просив у задоволенні позову відмовити. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. Визнано протиправною та скасувати постанову Головного управління Держпраці у Львівській області про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами №ЛВ  3246/462/АВ/ФС від 18.12.2018 року. Стягнено за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Львівській області на користь ФОП ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 1921 грн.. 
З цим рішенням суду першої інстанції від 20.01.2020 року не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржене рішення суду є незаконним та необгрунтованим, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що спірною постановою від 18.12.2018р. №ЛВ 3246/462/АВ/ФС передбачено накладення штрафу на позивача на підставі абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору. Так, під час інспекційного відвідування ФОП ОСОБА_1 було виявлено особу, яка прибирала, сервірувала столи, працювала за барною стійкою та пояснила, що працює у позивача перший день, жодних договорів станом на 11:15 год. 23.11.2018р. не укладала. Крім цього, вважає апелянт безпідставними висновки суду першої інстанції про те, що спірну постанову від 18.12.2018р. прийнято передчасно, тобто до того, як відповідач пересвідчився в тому, чи повідомлено ОСОБА_1 про розгляд справи про накладення штрафу. З цього приводу звертає увагу апелянт на те, що згідно Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затв. пост. КМ України від 17.07.2013р. №509, обов`язок органів Держпраці повідомити суб`єкта господарювання про розгляд справи обмежується надісланням рекомендованим листом виклику на розгляд справи. На думку апелянта, законодавством не передбачено обов`язку Управління вживати заходів на встановлення факту одержання суб`єктом господарювання адресованого йому виклику. Також звертає увагу апелянт на те, що відносини між оператором поштового зв`язку та адресатом (позивачем) знаходяться поза контролем Управління та не залежать від нього. Таким чином, зазначає апелянт, що 11.12.2018р. рекомендованим листом Управління надіслало на юридичну адресу позивача виклик на розгляд справи, у строк та спосіб встановлений законодавством. 18.12.2018 року, у зв`язку з неявкою на розгляд справи позивача, який був належним чином повідомлений, та ненадходженням від нього жодних клопотань про відкладення розгляду справи, відповідач розглянув справу про накладення штрафу без участі позивача. Таким чином, на думку апелянта, відповідачем повністю дотримано встановлену чинним законодавством процедуру проведення  контрольного заходу та процедуру притягнення суб`єкта господарювання до фінансової відповідальності. 
За результатами апеляційного розгляду апелянт просить оскаржене рішення суду від 20.01.2020р. скасувати та прийняти постанову, якою в задоволенні позову відмовити. 

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та докази по справі, обговоривши доводи, межі та вимоги апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що дану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, з урахуванням наступного. 

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа–підприємець 20.09.2002р., серед видів господарської діяльності є, зокрема, діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування (а.с. 36-37, 110-112). 
На підставі листа ГУ ДФС у Львівській області від 19.11.2018р. №11637/9/13-01-13-10-07 відповідачем ГУ Держпраці у Львівській області було видано наказ від 23.11.2018р. №2805-П та направлення від 23.11.2018р. для проведення інспекційного відвідування у ФОП ОСОБА_1 за місцем фактичної адреси місця здійснення господарської діяльності, а саме: АДРЕСА_1 (кафе-бар), у термін з 23.11.2018 року по 26.11.2018 року, на предмет дотримання вимог законодавства про працю в частині оформлення трудових відносин, тривалості робочого часу, часу відпочинку, оплати праці, праці неповнолітніх, гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків (а.с. 47, 48, 49). 
26.11.2018 року відповідачем ГУ Держпраці у Львівській області складено Акт інспекційного відвідування фізичної особи, яка використовує найману працю №ЛВ3246/462/АВ, в якому зафіксовано порушення вимог законодавства про працю, а саме ч.1, 3 ст.24 КЗпП, постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015р. №413, оскільки в ході інспекційного відвідування виявлено особу, що виконувала трудову функцію – прибирання столів та доставка посуду на кухню, сервірування столу, робота за барною стійкою, що зафіксовано засобами фотофіксації. Встановлено, що зазначена особа ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , працює перший день у ФОП ОСОБА_1 у кафе-барі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на разі жодних договорів з роботодавцем не підписувала станом на 11 год.15 хв. 23.11.2018р.. Працює офіціантом у зазначеному закладі громадського харчування по усній домовленості, з оплатою праці 300 грн. в день. В ході проведення заходу державного контролю керівником не надано жодних підтверджуючих документів щодо оформлення трудових чи цивільно-правових відносин цією особою (а.с. 50-54, 55-56, 60-63). 
06.12.2018 року перший заступник начальника ГУ Держпраці у Львівській області прийняв Рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №ЛВ/3246/462/АВ/ТД, відповідно до якого розгляд справи про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 вирішено призначити на 18.12.2018р. (а.с. 57). 
Повідомлення про розгляд справи про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) викладене в листі від 07.12.2018р. №740/2/11-39 «Про виклик на розгляд справи» (а.с. 58). 
Надалі, за наслідками розгляду вказаного Акту інспекційного відвідування від 26.11.2018р. відповідачем винесено 18.12.2018р. постанову №ЛВ3246/462/АВ/ФС про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу у розмірі 111690 грн., на підставі абз.4 ч.2 ст.265 КЗпП України, за порушення вимог частин першої та третьої статті 24 КЗпП України, постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015р. №413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» (а.с. 64-65). 
Також встановлено, що поштовий конверт з листом (ідентифікатор листа 7900821328035) 20.02.2019 р. повернувся відправнику ГУ Держпраці у Львівській області за причин «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 93). 

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що визначена законодавством процедура накладення штрафу відповідачем не була дотримана, а тому спірна постанова про накладення штрафу від 18.12.2018 року є протиправною та підлягає скасуванню. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного. 
Так, відповідно до ст.1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування (далі - органи державного нагляду (контролю)) в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища. 
Частиною четвертою статті 2 вищезгаданого Закону визначено, що заходи контролю здійснюються, зокрема, органами державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю та зайнятість населення у встановленому цим Законом порядку з урахуванням особливостей, визначених законами у відповідних сферах та міжнародними договорами. 
Відповідно до ст.259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. 
Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування. 
Згідно п.1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015р. №96 (далі - Положення №96), Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб. 
Судом першої інстанції також вірно враховано, що процедуру здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю, визначає Порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затв. пост. КМ України від 26.04.2017р. №295, чинною на момент виникнення спірних правовідносин (далі Порядок №295). 
Так, згідно п.2 Порядку №295, державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюється інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів у формі проведення інспекційних відвідувань та невиїзних інспектувань. 
Інспекторами праці є посадові особи Держпраці та її територіальних органів, виконавчих органів рад, посадовими обов`язками яких передбачено повноваження щодо здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю (п.3 Порядку №295). 
Відповідно до пп.6 пункту 5 Порядку №295, інспекційні відвідування проводяться за інформацією ДФС та її територіальних органів про, зокрема, факти порушення законодавства про працю, виявлені у ході здійснення контрольних повноважень. 
Про проведення інспекційного відвідування інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі. Про проведення інспекційного відвідування з питань виявлення неоформлених трудових відносин інспектор праці повідомляє об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі, якщо тільки він не вважатиме, що таке повідомлення може завдати шкоди інспекційному відвідуванню (п.8 Порядку №295). 
Під час проведення інспекційного відвідування інспектор праці повинен пред`явити об`єкту відвідування або уповноваженій ним посадовій особі своє службове посвідчення (п.9 Порядку №295). 
Акт складається в останній день інспекційного відвідування або невиїзного інспектування у двох примірниках, які підписуються інспектором праці, що його проводив, та керівником об`єкта відвідування або його уповноваженим представником. Один примірник акта залишається в об`єкта відвідування (п.20 Порядку №295). 
Якщо об`єкт відвідування не погоджується з викладеною в акті інформацією, акт підписується із зауваженнями, які є його невід`ємною частиною (п.21 Порядку №295). 
Також судом першої інстанції вірно зазначено, що механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених ч.2 ст.265 КЗпП України та ч.2 – ч.7 ст.53 Закону України «Про зайнятість населення» визначено постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення» від 17.07.2013р. №509 (далі - Порядок №509). 
Так, відповідно до п.2 Порядку №509, штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками. Штрафи можуть бути накладені, зокрема, на підставі акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу. 
Уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу. Справа розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд (пункти 3, 4 Порядку №509). 
Про розгляд справи уповноважені посадові особи письмово повідомляють суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника (п.6 Порядку №509). 
Справа розглядається за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду (п.7 Порядку №509). 
За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу (п.8 Порядку №509). 
Таким чином, вказаними правовими нормами передбачено обов`язок посадової особи Держпраці проінформувати суб`єктів господарювання та роботодавців про розгляд справи щодо накладення штрафу не пізніше ніж за п`ять днів. В разі відсутності інформації про те, що відповідний суб`єкт господарювання був належним чином та своєчасно (за 5 днів) повідомлений про час і місце розгляду справи, справа не може бути розглянута без його участі. 
Крім цього, положення пункту 6 Порядку №509 покладає обов`язок на своєчасне повідомлення про час і місце розгляду справи на уповноважену посадову особу. Зміст цього обов`язку не вичерпується надсиланням тексту відповідного повідомлення, оскільки саме лише надсилання, без отримання, не свідчить про поінформованість особи про час та місце розгляду справи, а отже робить це право недієвим. 
Для інформування особи про час та місце розгляду справи можуть використовуватися різні способи: рекомендований лист, телеграма, телефакс, телефонограма, особисте вручення повідомлення представникам. Множинність способів повідомлення дозволяє уповноваженій посадовій особі обрати один або декілька способів, які забезпечують поінформованість особи. 
Обов`язок уповноваженої посадової особи письмово повідомляти суб`єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п`ять днів до дати розгляду справи про накладення штрафу вважається виконаним, якщо особа, яка притягується до відповідальності, знає (поінформована) про час та місце розгляду справи за п`ять днів до дати розгляду справи. Обов`язок доказування цієї обставини несе уповноважена посадова особа. 
Таке тлумачення пункту 6 Порядку №509 відповідає завданням адміністративного судочинства та принципу верховенства права, оскільки має наслідком більш ефективний захист прав та інтересів фізичних і юридичних осіб. 
З`ясовуючи поінформованість особи про час та місце розгляду справи, суд також повинен зважати на поведінку особи, яка притягується до відповідальності. Ухилення від одержання повідомлення або інші недобросовісні дії, які свідчать про намагання уникнути участі в засіданні, не можуть бути підставою для скасування постанови. 
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судому постанові від 13.05.2020 року (справа № 804/5031/17). 
Отже, являються безпідставними твердження відповідача про те, що обов`язок органу Держпраці полягає лише в тому, щоб за 5 днів до дати розгляду справи направити (скерувати) на адресу Особи поштове повідомлення і не з`ясовувати питання про те, чи своєчасно (і чи взагалі) отримала Особа таке повідомлення про розгляд справи. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що визначений пунктами 6, 7 Порядку №509 обов`язок суб`єкта владних повноважень своєчасно поінформувати Особу про розгляд справи кореспондується із правом такої Особи на участь в процесі прийняття рішення щодо притягнення до відповідальності, в тому числі правами Особи щодо надання доказів і пояснень, користування юридичною допомогою, тощо. Встановлений пунктом 6 Порядку п`ятиденний строк являється відповідною гарантією саме для Особи, яку мають намір притягнути до відповідальності на можливість користування цією Особою своїми правами до моменту винесення Рішення про накладення (чи не накладення) штрафу. 
З матеріалів адміністративної справи видно, що 06.12.2018 року перший заступник начальника ГУ Держпраці у Львівській області прийняв Рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №ЛВ/3246/462/АВ/ТД, відповідно до якого розгляд справи про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 вирішено призначити на 18.12.2018р.. 
Однак, в матеріалах справи немає доказів того, що ФОП ОСОБА_1 було належним чином та своєчасно повідомлено про такий розгляд справи. 
З цього приводу колегія суддів вважає безпідставним покликання відповідача на копію листа від 07.12.2018р. №740/2/11-39 «Про виклик на розгляд справи», який було направлено позивачу 11.12.2018 року (а.с. 58, 59), як на доказ виконання вимог пункту 6 Порядку №509, оскільки цей лист підтверджує лише факт направлення повідомлення на адресу позивача, а даних про те, що ФОП ОСОБА_1 отримав такого листа, немає. 
Крім цього, з наявного в матеріалах справи списку поштових відправлень рекомендованих листів (ідентифікатор листа 7900821328035) неможливо встановити вміст конверту надісланого на адресу позивача 11.12.2018 року (а.с. 59). 
Також встановлено, що поштовий конверт з листом (ідентифікатор листа 7900821328035) 20.02.2019р. повернувся відправнику ГУ Держпраці у Львівській області за причин «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 93). 
При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що для інформування позивача про час та місце розгляду справи відповідач використовував інші способи, які забезпечують поінформованість особи, зокрема, телеграму, телефакс, телефонограму, особисте вручення повідомлення. 
Крім цього, судом першої інстанції вірно встановлено та взято до уваги те, що станом на 18.12.2018р. дату розгляду справи про накладення штрафу на ФОП ОСОБА_1 відповідач ГУ Держпраці у Львівській області не мав відомостей про те, чи поінформовано цю особу про розгляд справи про накладення штрафу. 
Тобто спірну постанову про накладення штрафу від 18.12.2018р., прийнято задовго до того, як відповідач отримав достовірні відомості про долю свого поштового відправлення та зміг пересвідчитися в тому, чи повідомлено особу про розгляд справи про накладення штрафу. 
Недотримання вказаних вище правових норм мало наслідком порушення права позивача на участь в процесі прийняття рішення, закріпленого статтею 2 КАС України. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що постанова про накладення на ФОП ОСОБА_1 штрафу №ЛВ 3246/462/АВ/ФС від 18.12.2018р. є протиправною та підлягає скасуванню, оскільки не відповідає критеріям правомірного рішення суб`єкта владних повноважень та прийнята без врахування права особи на участь у процесі прийняття рішення та передчасно. 
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. 
З врахуванням наведених вище норм законодавства та фактичних обставин справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при розгляді адміністративної справи всебічно і об`єктивно встановлено обставини справи, оскаржене рішення суду винесене з дотриманням норм матеріального права та процесуального права, а тому немає підстав для його скасування. 

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження). 
Згідно п.6 ч.6 ст.12 КАС України, для цілей цього Кодексу справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Проаналізувавши характер спірних правовідносин, предмет доказування, склад учасників справи, суд апеляційної інстанції зазначає, що дана адміністративна справа є справою незначної складності, а тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.ст. 243, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд 

                    постановив: 

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Львівській області – залишити без задоволення. 
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 20 січня 2020 року в адміністративній справі №1.380.2019.003114 за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Львівській області про визнання протиправною і скасування постанови про накладення штрафу – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.  

Головуючий:	 	В. В. Гуляк 	
Судді:	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	Р. Й. Коваль