П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/270/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -  Лавренчук О.В.  
Суддя-доповідач -  Залімський І. Г.   
28 вересня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Залімського І. Г. 
суддів:  Сушка О.О.  Мацького Є.М. , 
розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року  (ухвалене у м. Житомирі 29.05.2020) у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування вимоги, 
В С Т А Н О В И В :
Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДФС у Житомирській області в якому просила суд визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління Державної фіскальної служби у Житомирській області від 12.11.2019 №Ф-115618-54 про сплату ОСОБА_1 боргу з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування в сумі 22917,32 грн.
Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 закрито провадження в адміністративній справі №240/270/20 в частині позовних вимог в сумі 15419,78 грн.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 позов задоволено. Визнано протиправною та скасовано вимогу ГУ ДПС у Житомирській області від 2.11.2019 №Ф-115618-54 в частині суми 7497,54 грн.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29.05.2020 скасувати, прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що фізичні особи-підприємці, які одночасно є найманими працівниками, не звільняються від сплати соціального внеску та подання обов`язкової звітності за себе як фізичні особи-підприємці. Сплата єдиного внеску у такому разі не здійснюється подвійно. Єдиними підставами для звільнення фізичних осіб-підприємців від сплати єдиного внеску  є отримання такими особами пенсії за віком або якщо такі особи є особами з інвалідністю та отримують відповідні виплати.
Позивач  подала відзив на апеляційну скаргу відповідача в якому вказала на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, а також на безпідставність доводів апеляційної скарги.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 27.08.2020, з урахуванням п.7 ч.1 ст.306, ст.307, 311 КАС України, суд вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 з  20.07.2007 зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця   виданого   виконавчим комітетом Новоград-Водинської міської ради Житомирської області серії В03 №276077 від 20.07.2007.
Згідно довідки №11 від 06.01.2020 ОСОБА_1 з 04.11.1997 по січень 2020 року перебуває у трудових відносинах з Комунальним підприємством Новоград-Волинської міської ради "Новоград-Волинськтеплокомуненерго" та отримує там заробітну плату з якої сплачується ЄСВ та військовий збір. За січень-вересень 2019 року позивачу було нараховано заробітну плату у розмірі 140013,91  грн. 
Від зайняття підприємницькою діяльністю у 2019 році ОСОБА_1 отримала чистого доходу в сумі 6732,22 грн, з якого сплатила податок на доходи фізичних осіб в сумі 1211,80 грн та військовий збір в сумі 100,98 грн та єдиний внесок  в сумі 1481,09 грн що підтверджується Податковою декларацією про майновий стан за 2019 рік, Звітом про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску (Додаток 5), Таблицею 1. "Нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування".
Головним управлінням Державної податкової служби у Житомирській області сформовано вимогу від 12.11.2019 №Ф-115618-54 про сплату ОСОБА_1 боргу (недоїмки) з єдиного внеску на суму 22917,32 грн  за  І-ІІІ квартал 2019 року, оскільки нарахування єдиного внеску повинно було здійснюватись позивачем виходячи з розміру мінімального страхового внеску, який у 2019 році становив 918,06 грн щомісячно, а платником податку сплачено за 2019 рік єдиний внесок в сумі 1481,09 грн. Тобто, сума сплаченого стразового внеску є меншою, ніж встановлено податковим законодавством.
Не погоджуючись із вказаною вимогою у частині нарахування єдиного внеску за І-ІІІ квартал 2019 року у сумі 7497,54 грн позивач звернулась до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що за І-ІІІ квартал 2019 року роботодавцем позивача сплачувався єдиний внесок у розмірі, не нижче розміру мінімального страхового внеску, що вказує на виконання мети запровадження єдиного внеску.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції та враховує наступне.
Відповідно до пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (ПК України)  самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. 
Приписами пп. 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що "працівник" - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Згідно п. 2 ч.1 ст.1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 №2464-VI (Закон №2464-VI), єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 4 Закону №2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Частина 2 статті 6 Закону №2464-VI передбачає, що платник єдиного внеску зобов`язаний:  своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством; подавати звітність та сплачувати до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску у строки, порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, за погодженням з Пенсійним фондом та фондами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення господарської діяльності, як фізичної особи-підприємця, яку особа фактично не здійснює, Законом  не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є фізичні особи-підприємці, які проводять господарську діяльність та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Отже, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відтак, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
У постанові від 27 листопада 2019 року у справі №160/3114/19 Верховний Суд зауважив, що особа, яка провадить підприємницьку діяльність зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Встановлено, що позивач є фізичною особою-підприємцем та, одночасно перебувала у І-ІІІ кварталах 2019 року у трудових відносинах з Комунальним підприємством Новоград-Волинської міської ради "Новоград-Волинськтеплокомуненерго", тобто була найманим працівником, за якого у цей період сплачувався єдиний внесок роботодавцем у розмірі, не нижче розміру мінімального страхового внеску. Відповідно, мету запровадження єдиного внеску у даному випадку досягнуто.
Отже, відповідачем безпідставно нараховано ОСОБА_1 недоїмку зі сплати єдиного внеску за І-ІІІ квартал 2019 року в сумі 7497,54 грн, що увійшла до вимоги від 12.11.2019 №Ф-115618-54, відповідно, оскаржувана вимогу у цій частині протиправна та підлягає скасуванню. 
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції  правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 315 та статті 316 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Житомирській області залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 29 травня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Залімський І. Г.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сушко О.О.    Мацький Є.М.