ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року 
м. Київ
справа № 820/27/17
адміністративне провадження № К/9901/22178/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Кашпур О.В.,
суддів - Радишевської О.Р., Смоковича М.І.
розглянув у попередньому судовому засіданні за наявними у справі матеріалами в касаційній інстанції адміністративну справу №820/27/17 
за позовом  ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, за участю третіх осіб - Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, Управління Державної міграційної служби України в Київській області - про часткове скасування рішення, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 02 березня 2017 року, прийняту в складі колегії суддів: головуючого Зінченка А.В., суддів Панченко О.В., Спірідонова М.О., та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 травня           2017 року, прийняту в складі колегії суддів: головуючого Русанової В.Б., суддів Курило Л.В., Присяжнюк О.В.
УСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог 
1.          У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив скасувати пункт 4 з підпунктами 4.1, 4.2, 4.3 наказу Державної міграційної служби України №222 від 31.08.2016. 
2.          В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що оскаржуваним наказом було скасовано рішення відділу ГІРФО УМВС України в Київській області від 15 червня 2004 року щодо документування посвідкою на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 . Позивач посилається на прийняття цього рішення з порушенням приписів Закону України «Про імміграцію» та Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року №251 (далі - Порядок №251).
ІІ. Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення 
3.          Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 02 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2017 року, позов задоволено: скасовано пункт 4 з підпунктами 4.1, 4.2, 4.3 наказу Державної міграційної служби України від 31.08.2016 №222. 
4.          Задовольняючи позовні вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що при наданні позивачу посвідки на постійне проживання у 2004 році ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області будь-яких заперечень щодо законності перебування позивача на території України не висловлювало, а тому відсутні підстави для скасування посвідки позивача на постійне проживання в Україні. Отже відповідач діяв протиправно, не в спосіб, не в межах та не в порядку встановленому Конституцією та законами України. 
ІІІ. Короткий зміст вимог касаційної скарги
5.          Не погоджуючись із постановою Харківського окружного адміністративного суду від 02 березня 2017 року та ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2017 року, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, Державна міграційна служба України подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та надіслати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
6.          Касаційна скарга обґрунтована тим, що спірний наказ було прийнято на підставі та у межах наданих повноважень, з дотриманням вимог чинного законодавства. Відповідач зазначає, що позивач звернувся із заявою про видачу йому посвідки на постійне проживання в України з пропущенням шестимісячного строку з дня набрання чинності Законом України «Про імміграцію». Таким чином, на думку відповідача, оформлена позивачу посвідка  на постійне проживання в Україні обґрунтовано визнана недійсною.
IV. Позиція інших учасників справи
7.          Позивач правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу не скористався.
V. Рух справи в суді касаційної інстанції
8.          Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 липня 2017 року відкрито касаційне провадження за скаргою Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 02 березня                2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2017 року.
9.          14 лютого 2018 року вказана касаційна скарга надійшла до Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду та за результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано для розгляду колегії суддів у складі: Бевзенка В.М.. (головуючого судді), Шарапи В.М., Данилевич Н.А.
10.          За результатом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано 29 квітня 2020 року для розгляду колегії суддів у складі: Кашпур О.В. (головуючому судді), Радишевській О.Р., Смоковичу М.І. на підставі розпорядження в.о. заступника керівника  апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду Н.Деревицької від 29 квітня               2020 року №699/0/78-20. 
11.          Ухвалою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від            13 травня 2020 року вказану касаційну скаргу прийнято до провадження.   
12.          Ухвалою Касаційного адміністративного суду в складі Верховного Суду від             21 липня 2020 року справу призначено до розгляду в попередньому судовому засіданні на 23 липня 2020 року. 
VI. Стислий виклад обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій
13.          Як установлено судами першої та апеляційної інстанцій та вбачається з матеріалів справи, громадянин Вєтнаму ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибув в Україну у 1989 році з метою працевлаштування та в подальшому залишився проживати в Україні.
14.          УГІРФО ГУМВС в Київській області 15.06.2004 на підставі абз. 4 п. 4 р. V «Прикінцевих положень» Закону України "Про імміграцію" позивачу видно тимчасову посвідку на постійне проживання серія НОМЕР_1 з терміном дії "безстроково". 
15.          У зв`язку з втратою вищезазначеної посвідки 18.11.2016 позивач звернувся до ГУ Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання. 
16.          Листом від 19.12.2016 №04/1-25115 ГУ ДМС в Харківській області позивача повідомлено про те, що наказом Державної міграційної служби України від 31.08.2016  №222 йому було скасовано посвідку на постійне проживання та запропоновано прибути до ГУ ДМС України в Харківській області для роз`яснення положень імміграційного законодавства. 
17.          З матеріалів справи також убачається, що Управлінням ДМС України в Київській області складено висновок від 26.07.2016 про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 , в якому зазначено, що на момент звернення 26.06.2003 положеннями законодавства України не було передбачено оформлення посвідки на постійне проживання на підставі дозволу на імміграцію відповідно до абз.4 п.4 розділу V « Прикінцевих положень» Закону України " Про імміграцію", а тому зазначений іноземець не мав підстав щодо отримання посвідки на постійне проживання, у зв`язку з чим оформлена позивачу 15.06.2004 посвідка підлягає визнанню недійсною та вилученню, а рішення про видачу посвідки на постійне проживання підлягає скасуванню, відповідно до вимог п. 2.9 розділу II Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 15.07.2013 №681. 
18.          31.08.2016 наказом Державної міграційної служби України №222 п. 4 п.п. 4.1, 4.2, 4.3 на підставі висновку УДМС у Київській області від 26.07.2016 стосовно ОСОБА_1 скасовано повністю рішення відділу ВГІРФО ГУ МВС в Київській області від 15.06.2004 про видачу посвідки на постійне проживання громадянина Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 . Видану на підставі цього рішення посвідку на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15.06.2004 визнано недійсною та такою, що підлягає вилученню. Начальнику ГУ МВС в Харківській області доручено забезпечити вилучення вказаної у підпункті 4.2 п. 4 цього наказу посвідки на постійне проживання, а також здійснити заходи, передбачені законодавством України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства. 
19.          Позивач вважаючи таке рішення протиправними звернувся до суду з цим позовом.
VIІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ 
20.          Конституція України від 28 червня1996 року №254к/96-ВР
Частина друга статті 19. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
21.          Кодекс адміністративного судочинства України (далі - КАС України; у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин)
Частина друга статті 2. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Частина третя статті 2. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
22.          Відповідно до пунктів 1, 2  статті 5 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22 вересня 2011 року № 3773-VI (далі - Закон №3773-VI) іноземці та особи без громадянства, зазначені у частинах першій та шістнадцятій статті 4 цього Закону, отримують посвідку на постійне проживання. Підставою для видачі посвідки на постійне проживання іноземцям та особам без громадянства, зазначеним у частині шістнадцятій  статті 4 цього Закону, є відповідний указ Президента України про припинення громадянства України та заяви таких осіб.
Згідно зі  статтею 16 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»  іноземці та особи без громадянства, які до прийняття рішення про припинення громадянства України постійно проживали на території України і після прийняття рішення про припинення громадянства України залишилися постійно проживати на її території, вважаються такими, які постійно проживають в Україні.
23.          Закон України «Про імміграцію» від 7 червня 2001 року №2491-III (в редакції чинній станом на червень 2004 року, далі - Закон №2491-ІІІ).
Згідно з абзацом 6 статті 1 посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.
Відповідно до частини четвертої статті 11 особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, орган спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції за місцем її проживання видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.
Абзацом четвертим пункту 4 розділу V Прикінцевих положень цього Закону передбачено, що вважаються такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим  Законом  із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.
Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію. На них поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.
Відповідно до розділу V Прикінцевих положень Закону №2491-ІІІ, цей Закон набирає чинності через місяць з дня його опублікування.
Так, 07 липня 2001 року вказаний  Закон  опубліковано у виданні "Урядовий кур`єр" №119.
24.          Відповідно до пункту 2.9 Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 15 липня 2013 року №681, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 серпня 2013 року за №1335/23867 (далі - наказ №681) рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, прийняті з порушенням вимог закону, скасовуються наказом Голови ДМС України повністю або в окремій частині. Посвідки, що були видані на підставі рішень, які скасовані наказом  Голови ДМС України, визнаються недійсними та підлягають вилученню.
25.          Відповідно до пункту 21 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983  (далі - Порядок №1983) дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.
26.          Положеннями пункту 18 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року №251 (далі - Порядок №251) встановлено, що посвідка на постійне проживання скасовується територіальним органом або підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статей 1 і 13 Закону України «Про імміграцію».
Відповідно до пункту 22 Порядку №251 у разі пошкодження чи втрати посвідки іноземець та особа без громадянства може звернутися за отриманням нової посвідки в порядку, встановленому для її обміну чи продовження строку її дії, до територіального органу або підрозділу ДМС за місцем проживання.
Про втрату посвідки іноземець та особа без громадянства або приймаюча сторона зобов`язані негайно повідомити органу Національної поліції за місцем її втрати та територіальному органу або підрозділу ДМС за місцем видачі посвідки, який інформує про це протягом п`яти днів ДМС та Адміністрацію Держприкордонслужби. Втрачена посвідка визнається недійсною та в разі її вилучення підлягає знищенню. Втрачена посвідка, що виявлена у пункті пропуску через державний кордон, вилучається посадовою особою Держприкордонслужби та протягом 10 робочих днів надсилається для знищення за місцем її видачі.
Пунктом 17 Порядку №251 закріплено, що рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі: 1) необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 2) необхідності охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3) коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4) подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 5) коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); 6) інших випадках, передбачених законами.
Відповідно до пункту 11 Порядку № 251, за результатами розгляду заяви протягом семи днів (для оформлення посвідки на постійне проживання) або не більш як 15 днів (для оформлення посвідки на тимчасове проживання) з дня подання всіх визначених цим Порядком документів приймається рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, яке затверджується Головою ДМС, а у разі його відсутності - заступником Голови ДМС чи начальником територіального органу або підрозділу ДМС чи його заступником. У заяві робиться відмітка про прийняте рішення або зазначаються причини відмови у видачі посвідки.
VІІІ.ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
27.          Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перевірка законності судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, згідно зі статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, здійснюється у частині застосування норм матеріального та процесуального права.
28.          Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що посвідка на постійне проживання видається у разі отримання дозволу на імміграцію.
29.          При цьому, іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну до    06 березня 1998 року посвідка на постійне проживання в Україні видається без оформлення дозволу на імміграцію у разі звернення із заявою про видачу вказаної посвідки протягом шести місяців з дня набрання чинності Законом України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року №2491-ІІІ.
30.          Закон №2491-ІІІ набув чинності 07 серпня 2001 року.
31.          Матеріалами справи підтверджується, що позивач у 1989 році прибув до України з метою працевлаштування та у подальшому залишився проживати в Україні. Із заявою щодо видачі посвідки на постійне проживання в Україні позивач звернувся з пропуском шести місяців з дня набрання чинності Законом України "Про імміграцію" від 07 червня 2001 року №2491-ІІІ, як-то передбачено абзацом четвертим пункту 4 розділу V Прикінцевих положень вказаного Закону.
32.          Водночас, при наданні позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні 15 червня 2004 року відповідачем була проведена перевірка законності залишення його на постійне проживання на території України.
33.          При цьому, ГУМВС України в Київській області, приймаючи рішення про документування позивача посвідкою на постійне місце проживання, керувалося пунктом 4 Розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «Про імміграцію», підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію відповідачем виявлено не було та надано позивачу посвідку на постійне місце проживання в Україні.
34.          З моменту документування позивача посвідкою на постійне проживання не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтованого скасування дозволу на імміграцію.
35.          Отже, доводи відповідача про те, що рішення про видачу позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні прийнято з порушенням вимог законодавства, є необґрунтованими.
36.          Аргументи скаржника щодо того, що ДМС України при прийнятті оскаржуваного рішення керувалася пунктом 2.9 розділу II Порядку №681, тобто діяла на підставі та у межах повноважень, визначених чинним законодавством, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального чи процесуального права.
37.          Відповідні правові позиції наведено у постановах Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі 815/2473/17, від 27 березня 2019 року у справі №  820/1863/17.
38.          Таким чином, суди першої та апеляційної інстанції дійшли до правильного висновку про протиправність наказу Державної міграційної служби України від 31.08.2016 №222 в частині, що стосується скасування посвідки на постійне місце проживання в Україні громадянину Соціалістичної Республіки В`єтнам ОСОБА_1 .
39.          Інші доводи касатора не впливають на правильне вирішення по суті цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій.
40.          З урахуванням викладеного колегія суддів Верховного Суду не встановила неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права під час ухвалення рішень судами першої та апеляційної інстанцій.
41.          У зв`язку з цим, відповідно до статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
ІХ. Судові витрати
42.          З огляду на результат касаційного розгляду судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду
п о с т а н о в и в :
1.          Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.
2.          Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 02 березня      2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 травня 2017 року в справі №820/27/17  залишити без змін.
3.          Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий          :                                                                      О. В. Кашпур          
Судді:                                                                                 О. Р. Радишевська
                                                                                          М.І. Смокович