КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа № 757/34655/19-ц                                               Головуючий у 1 інстанції: Вовк С.В.
провадження №22-ц/824/10117/2020                                      Суддя-доповідач: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
16 вересня 2020 року                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Олійника В.І., 
суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В.,
при секретарі Бондаренко І.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Печерського районного суду м.Києва від 28 травня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , третя особа: Печерська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, про звернення стягнення на предмет іпотеки, -
 
в с т а н о в и в :
 
У липні 2019 року позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 30 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», укладено кредитний договір ML-007/667/2006, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит в сумі 200 000 дол. США. 
З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки № PCL-007/667/2006,  предметом якого є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , загальна площа якої, згідно з правовстановлюючими документами, становить 60,2 кв.м та належить ОСОБА_1 на праві власності.
Вказував, що заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2013 року у справі №754/8165/13-ц стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором №ML-007/667/2006 від 30 серпня 2006 року в розмірі 228 125, 21 доларів США, що еквівалентно 1 823 404 грн. 80 коп. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості та пені за несвоєчасне виконання боргових зобов`язань у розмірі 1 900 000 грн., а також суму заборгованості за кредитним договором №ML-007/161/2007 від 24 вересня 2007 року у розмірі 14 769, 33 доларів США, що еквівалентно 118 051 грн. 25 коп. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, та пені за несвоєчасне виконання боргових зобов`язань у розмірі 119 000 грн., вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
У зв`язку із порушенням відповідачем взятих на себе зобов`язань, власнику іпотечного майна та особам зареєстрованим у квартирі направлено вимогу про добровільне звільнення приміщення, проте така вимога не виконана, а тому іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити її мешканців.
Позивач зазначав, що неповнолітній ОСОБА_2 зареєстрований у спірній квартирі без згоди іпотекодержателя у порушення умов іпотечного договору.
Відповідачка подала до суду заяву про застосування строку позовної давності, в якій зазначила, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2013 року змінено строк виконання основного зобов`язання. На 31-й день з моменту отримання відповідачем та невиконання ним вимоги позивача від 02 квітня 2013 року про дострокове повернення кредиту у повному обсязі, а саме, від 06 травня 2013 року, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» обізнане про порушення свого права і з цього часу у нього виникло право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмету іпотеки, а відтак починає відраховуватись позовна давність, яка на момент звернення до суду з цим позовом спливла.
Крім того, відповідачка звернула увагу на те, що надана ОСОБА_1 в іпотеку квартира є єдиним її житлом і підпадає під дію мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.
Печерська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування направила до суду висновок про недоцільність звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення.
Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 28 травня 2020 року позов залишено без задоволення.
В апеляційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позов задовольнити в повному обсязі. Скарга обґрунтована тим, що неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані в спірну квартиру після укладення договорів іпотеки, без отримання дозволу іпотекодержателя. Крім того, судом першої інстанції було невірно відраховано початок перебігу строку позовної давності від 2013 року, оскільки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в 2013 року не звертався з вимогою про виселення та усунення порушень по договору іпотеки.
ОСОБА_4 - представник ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Печерського районного суду м.Києва від 28 травня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ТОВ «ОТП Факторинг Україна» без задоволення. Вказує, що позивачем було пропущено строк позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 та розташована за адресою: АДРЕСА_3 . Також зазначає, що спірна квартира, в якій проживає відповідачка зі своїми неповнолітніми дітьми, підпадає під дію мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а отже не може бути відчужена у примусовому порядку протягом дії такого мораторію.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції виходив з того, що з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки позивач звернувся з пропуском загальної позовної давності тривалістю у три роки і тому судом застосовано приписи ч.4 ст.267 ЦК України, про що заявлено стороною відповідача, та з цих підстав вважав необхідним відмовити у задоволенні позову, а так як не підлягала до задоволення позовна вимога  про звернення стягнення на предмет іпотеки, то відповідно, як похідна, не підлягала до задоволення і позовна вимога про виселення.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що 30 серпня 2006 року між АКБ «Райфайзенбанк Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-007/667/2006.
25 лютого 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено Додатковий договір до Кредитного договору, яким було внесено зміни та доповнення до Кредитного договору № ML-007/667/2006.
Крім того, 19 серпня 2009 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено Додатковий договір, яким було внесено зміни та доповнення до Кредитного договору, а саме: змінено розмір процентної ставки та від 27.08.2009 року до 27.10.2009 року встановлювалася фіксована процентна ставка у розмірі 6,5% річних. Таким чином, від 27 жовтня 2009 року використовувалася фіксована процентна ставка у розмірі 10,64% річних.
27 листопада 2009 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір, яким за згодою сторін було внесено зміни та доповнення до Кредитного договору, а саме: встановити на період від 27.11.2009 року до 01.03.2010 року встановлюється фіксована процентна ставка у розмірі 6,50% річних. Відповідно від 01.03.2010 року встановлювалася фіксована процентна ставка у розмірі 10,89% річних.
Встановлено, що 01 вересня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено Додатковий договір, яким сторони домовилися внести зміни та доповнення до Кредитного договору № ML-007/667/2006.
27 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 укладено Додатковий договір до Кредитного договору, а саме: встановлено розмір процентної ставки від 27.12.2010 року до 28.03.2011 року встановлено фіксовану процентну ставку у розмірі 6,50% річних. На період від 28.03.2011 року до 27.09.2011 року сторонами було погоджено фіксовану процентну ставку у розмірі 11,74% річних. Відповідно від 27.09.2011 року використовувалася плаваюча процентна ставка у розмірі 5,24% річних.
З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 13 серпня 2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки №PCL-007/667/2006. Предметом договору іпотеки є нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , загальна площа якої згідно з правовстановлюючими документами становить 60,2 кв.м., та належить ОСОБА_1 на праві власності.
Правонаступником Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк» є ПАТ «ОТП Банк».
Також встановлено, що 24 лютого 2012 року між ТОВ «ОТП Факторинг» та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю.
За даним договором ТОВ «ОТП Факторинг» набуло усі права вимоги за Кредитним договором, що є дійсними на дату набрання чинності, включаючи, але не обмежуючись правами вимоги до Боржників щодо сплати суми основного боргу; правами вимоги до Боржників щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу; а також правами вимоги до Боржників щодо сплати штрафних санкцій.
Згідно з умовами договору від 24.02.2012 року відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №ML-007/667/2006 від 30.08.2006 року та за договором іпотеки №PCL-007/667/2006, які укладені між ПАТ «ОТБ Банк» та ОСОБА_1 .
Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2013 року у справі №754/8165/13-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором №ML-007/667/2006 від 30 серпня 2006 року в розмірі 228 125, 21 доларів США, що еквівалентно 1 823 404 грн. 80 коп. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, та пені за несвоєчасне виконання боргових зобов`язань в розмірі 1 900 000 грн., а також суму заборгованості за кредитним договором №ML-007/161/2007 від 24 вересня 2007 року у розмірі 14 769, 33 доларів США, що еквівалентно 118 051 грн. 25 грн. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, та пені за несвоєчасне виконання боргових зобов`язань в розмірі 119 000 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За приписами ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.
За змістом ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Згідно зі статтею 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмету застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ч.1 статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмету іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.
Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.
Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону.
Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.
Вказаний правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справах №6-57цс15 та №6-58цс15, від 07 липня 2015 року у справі №6-345цс15.
Квартира АДРЕСА_1 , яка виступала предметом іпотеки, придбана за кредитні кошти, надані в іноземній валюті за споживчим кредитом, її площа не перевищує 140 кв.м, а тому на неї розповсюджується дія мораторію, введеного Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Така обставина не позбавляє іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки, а лише відстрочує виконання іпотекодавцем зобов`язання.
У зв`язку з неналежним виконанням боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому суд вірно вважав обґрунтованими позовні вимоги в цій частині.
Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Також, згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.
Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.
Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).
З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.
У Рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року №15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.
Отже, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку ч.2 ст.1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і звернення до суду.
Такими діями (шляхом пред`явлення судової вимоги) кредитор на власний розсуд змінює умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, тобто відповідно до приписів частини другої статті 1050 ЦК України змінює строк виконання основного зобов`язання.
Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду у постанові 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
Судом встановлено, що заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14 листопада 2013 року у справі №754/8165/13-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суму заборгованості за кредитним договором №ML-007/667/2006 від 30 серпня 2006 року.
Отже, кредитор пред`явивши позов про стягнення кредитної заборгованості на власний розсуд змінив строк виконання основного зобов`язання відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України і з цього моменту почала перебігати позовна давність.
З позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду 03 липня 2019 року (а.с.68), тобто, з пропуском загальної позовної давності тривалістю у три роки, а тому суд вірно застосував приписи ч.4 ст.267 ЦК України, про що заявлено стороною відповідача, та відмовив у задоволенні позову.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, Законом України від 22 вересня 2011року №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі №6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі №6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону №898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону №898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.
Підстав відступити від вказаних правових висновків Верховного Суду України не встановила і Велика Палата Верховного Суду, про що зазначила у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).
Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_1 , яка виступала предметом іпотеки, придбана ОСОБА_1 за кредитні кошти, надані в іноземній валюті, а тому законом допускається можливість виселення без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення.
Проте, оскільки суд відмовив у задоволенні позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, то відповідно не підлягала до задоволенню, як похідна, і позовна вимога про виселення.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м.Києва від 28 травня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 21 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач:  

Судді: