ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/11989/17                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Добрянська Я.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  19 серпня 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Федотова І.В.,
суддів: Сорочка Є.О. та Чаку Є.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2020 року у справі за адміністративним позовом Громадянки Афганістану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення від 02.12.2016,-

ВСТАНОВИВ:
Громадянка Афганістану ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до суду із адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач) про визнання рішення ДМС України від 02.12.2016 № 627-16 про втрату статусу біженця, викладене в повідомленні № 5 від 04.01.2017, незаконним.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2020 року позовні вимоги задоволено повністю. Визнано рішення ДМС України від 02.12.2016р. №627-16 про втрату статусу біженця викладене в повідомленні № 5 від 04.01.2017р. незаконним.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи, на порушення норм матеріального і процесуального права, вважає його необґрунтованим, просить його скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову. Також апелянт вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує, що рішення про втрату статусу біженця є правомірним, оскільки є підстави вважати, що позивач після вісімнадцятирічного перебування у статусі біженця на території України не змогла підтвердити рік та причини залишення країни громадянської належності і незважаючи на небезпеку стати жертвою переслідувань у країні громадянської належності, про яку вона повідомляла при звернені за наданням статусу біженця, добровільно повернулася до країни, яку вона залишила внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. А тому, на думку апелянта, рішення про втрату статусу біженця прийнято у відповідності до пункту 3 частини 1, частини 14 статті 11 Закону «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», з дотриманням пп. «б» пункту 7.7 розділу VІІ Порядку № 649, у зв`язку з тим, що позивач добровільно повернулася до країни, яку вона залишила внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 308 КАС України справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Сторони у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 Кодексу адміністративного судочинства України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою Афганістану, статус біженця набула на підставі наказу Управління у справах національностей та міграції Київської міської державної адміністрації від 23.09.1998 № 668. 
Рішенням ДМС України від 02.12.2016 №627-16 про втрату статусу біженця позивача відповідно до статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту" визнано такою, що втратила статус біженця у зв`язку з тим, що вона добровільно повернулась до країни, яку вона залишила внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. 
Відповідно до повідомлення про втрату статусу біженця від 04.01.2017 №5, позивача повідомлено про втрату статусу біженця на підставі рішення ДМС України від 02.12.2016 №627-16. 
Не погоджуючись з таким рішенням, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з наступних мотивів, з якими погоджується і колегія суддів. 
Згідно пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом Управління у справах національностей та міграції Київської міської державної адміністрації від 23.09.1998 № 668 ОСОБА_1 визнана біженцем.
Частина перша статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначає підстави втрати статусу біженця та додаткового захисту якщо особа:
1) добровільно знову скористалася захистом країни громадянської належності (підданства);
2) набула громадянства України або добровільно набула громадянства, яке мала раніше, або набула громадянства іншої держави і користується її захистом;
3) добровільно повернулася до країни, яку вона залишила чи за межами якої перебувала внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;
4) будучи особою без громадянства, може повернутися в країну свого попереднього постійного проживання, оскільки обставин, за яких її було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує;
5) отримала притулок чи дозвіл на постійне проживання в іншій країні;
6) не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.
Частина десята статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначає, що рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за поданням уповноважених посадових осіб центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання подання та його особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як до трьох місяців.
Відповідно до частин одинадцятої та дванадцятої статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може вимагати додаткової інформації від уповноваженої посадової особи, яка внесла подання.
У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, викладеної у поданні, потреби в установленні справжності і дійсності документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів щодо особи, стосовно якої вирішується питання про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.
Частина чотирнадцята статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначає, що подання щодо втрати та позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, документи, отримані або підготовлені під час розгляду подання, додаються до особової справи біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.
Як встановлено в частині одинадцятій статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" на основі всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про втрату або позбавлення статусу біженця або додаткового захисту, а також про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відсутність підстав для втрати чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до частини шістнадцятої статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилає особі, стосовно якої прийнято рішення про втрату або позбавлення її статусу біженця чи додаткового захисту або скасовано рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або видає їй письмове повідомлення із зазначенням причин такого рішення і роз`ясненням порядку його оскарження. Посвідчення біженця або посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, та їх проїзні документи для виїзду за кордон вилучаються або визнаються недійсними.
Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що підставою для визнання позивача особою, яка втратила статус біженця в Україні визначено її виїзд до країни громадянства, що, на думку відповідача, свідчить про те, що остання не може відмовлятися від користування захистом країни своєї громадянської належності, оскільки обставин, на підставі яких особу було визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, більше не існує.
Разом з тим, як вбачається з пояснень позивача наданих під час співбесід, вона виїжджала до Афганістану в 2010 році у зв`язку із хворобою та подальшою смертю батька.
Керівництво УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно з Конвенції 1951 року і Протоколу 1967 року, що стосується статусу біженця (пункт 125) визначає наступне: "…такі випадки слід розглядати з урахуванням особистих якостей біженця. Відвідування літніх або хворих батьків матиме інші наслідки для відносин біженця з країною свого колишнього звичайного місця проживання, ніж регулярні візити в цю країну, що здійснюються для проведення відпусток або в цілях встановлення ділових".
Пунктом 134 зазначеного Керівництва встановлено "....тимчасовий візит біженця в свою колишню країну не з національним паспортом, а наприклад, з проїзним документом, виданим країною проживання не означає "поселення" і не тягне за собою втрату статусу біженця ...".
При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до рішення відповідача позивач перетинала кордон Афганістану за проїзним документом біженця.
А тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що зважаючи на винятковість обставин, за яких позивачем був здійснений візит у країну походження, а також здійснення візиту по проїзному документу біженця, поїздка позивача у 2010 році в Афганістан не може бути розцінена, як добровільне повернення до країни, яку позивач залишила внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та, як наслідок, втрату особою статусу біженця.
При цьому, проживання протягом місяця не може бути визнано довготривалим проживанням, відповідно добровільне повернення та знаходження протягом місяця не свідчить про намір проживати в країні громадянського походження, а тому тимчасовий візит до країни походження у зв`язку з хворобою та подальшою смертю батька не є підставою для втрати позивачем статусу біженця, а також не підтверджує, що обставини, на підставі яких позивача було визнано біженцем, більше не існують.
Згідно з ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Разом з тим, відповідачем не надано доказів, які б свідчили, що протягом 1998-2016 років позивач намагалась отримати захист в країні походження в розумінні статті 11 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" або добровільно проживала там.
Також, доводи відповідача з приводу перебування позивача на території Афганістану у період з 2005 р. по 2008 р. та народження дітей на території Афганістану є лише припущенням, оскільки жодних доказів щодо таких тверджень відповідачем не надано. 
Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.
Тобто, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не виконано процесуального обов`язку щодо доведення правомірності оскаржуваного рішення про втрату статусу біженця.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що рішення ДМС України від 02.12.2016 № 627-16 про втрату статусу біженця викладене в повідомленні № 5 від 04.01.2017  є незаконним.
Таким чином, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, яким повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права.
Крім того, судова колегія зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 19 березня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя:          

Судді: