Справа № 161/19560/18 	Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С. С. 	
Провадження № 22-ц/802/618/20  Категорія: 64 	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
09 липня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Шевчук Л.Я.,
суддів - Киці С. І., Матвійчук Л.В.,
секретар с/з - Вергун Т. С., 
з участю:
      позивача – ОСОБА_1 ,
      представника позивача – ОСОБА_2 ,
      відповідача – ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власним майном шляхом виселення з самовільно зайнятого житлового будинку без надання іншого жилого приміщення, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року,

                                               В С Т А Н О В И В :

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтував тим, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року постановлено визнати за ним в порядку спадкування право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Згідно з довідкою Торчинської селищної ради в даному житловому будинку без реєстрації проживають відповідачі по справі, які самовільно вселилися в цей житловий будинок.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні власним нерухомим майном шляхом виселення відповідачів із житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року в даній справі позов ОСОБА_1 задоволено.
Постановлено усунути перешкоди позивачу ОСОБА_1 у користуванні та розпорядженні власним нерухомим майном шляхом виселення відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 із житлового будинку АДРЕСА_1 .
Стягнуто з відповідачів в користь позивача витрати, понесені на сплату судового збору, в розмірі 704,80 грн, з кожного зокрема по 176,20 грн.
Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, відповідачка ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .
В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала і просила скаргу задовольнити, позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу заперечили і просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.
Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.
Із матеріалів справи убачається, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 жовтня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Торчинської селищної ради Луцького району про визнання права власності на спадкове майно постановлено визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.40,41).
Зазначене судове рішення набрало законної сили.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 24 листопада 2018 року за позивачем в даній справі – ОСОБА_1 зареєстровано право приватної власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 (а.с.11). 
Крім того, в судовому засіданні встановлено, що в цьому житловому будинку, який належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 без реєстрації відповідачів, про що  селищним головою була видана відповідна довідка (а.с.12).
Власник житлового будинку ОСОБА_1 у своїй позовній заяві просив суд усунути йому перешкоди у користуванні і розпорядженні своїм власним нерухомим майном шляхом виселення відповідачів з житлового будинку.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі чинять позивачу перешкоди у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому на праві власності житловим будинком, а тому суд задовольнив позов ОСОБА_1 .
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
За положеннями статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Як зазначено у статті 13 Конституції України, власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.
Аналогічні положення містяться у статті 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги, а й покладає певні обов`язки на власників майна. Це конституційне положення гарантує дотримання принципу забезпечення балансу між інтересами власника, суспільства та інших власників і користувачів об`єктами власності.
Власність зобов`язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, усього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власника з боку держави, фізичної чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків.
Особи користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення й не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.
Частиною 1 статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
При цьому в судовому засіданні встановлено, що відповідачі без належних правових підстав користуються житловим будинком з господарськими будівлями і спорудами, які належать на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 .
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення йому перешкод, як власнику житлового будинку, у користуванні та розпорядженні власним нерухомим майном.
Доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_3 про те, що вона у 1995 році купила спірний житловий будинок у брата позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 , не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.
Будь-яких доказів на підтвердження укладення між ОСОБА_8 і ОСОБА_3 договору купівлі – продажу нерухомого майна відповідачі суду не надали, хоча відповідно до вимог частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Інші доводи апеляційної скарги відповідачки не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
                                           П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 лютого 2020 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді