Справа № 131/728/18
Провадження № 22-ц/801/1285/2020
Категорія: 12
Головуючий у суді 1-ї інстанції Олексієнко О. Ю.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2020 року	Справа № 131/728/18	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Копаничук С.Г.,
Суддів: Якименко М.М., Оніщука В.В.
при секретарі Богацькій О.М.
учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 ,
Відповідач: ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 10 квітня 2020 року, ухвалене судом під головуванням судді Олексієнка О.Ю., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення межі та знесення самочинно збудованого нерухомого майна, -
в с т а н о в и в:
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення межі та знесення самочинно збудованого нерухомого майна. Зазначив, що він, на підставі свідоцтва про право власності на земельну ділянку, є власником земельної ділянки, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою:  АДРЕСА_1 , та межує з земельною ділянкою ОСОБА_2  30 травня 2014 року ОСОБА_1 та  ОСОБА_2  встановили спільну межу за допомогою шиферних листків та 6 металевих труб. Вказав, що ОСОБА_2 з 2016 року постійно підорювала межові знаки, внаслідок чого зіпсувала спільну межу, відновлювати яку у відповідності з даними земельно-кадастрової документації відмовилась. Вказав, що 08 травня 2018 року він звертався до Іллінецької міської ради Вінницької області з заявою про перевірку та встановлення меж  в натурі на підставі затвердженої технічної документації із землеустрою, однак отримав усну пропозицію щодо звернення до ліцензованих спеціалістів для проведення повторних робіт і відновлення межі. Крім того, зазначив, що ОСОБА_2 на межі земельних ділянок побудувала вбиральню, що не відповідає вимогам ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», провести перебудову вбиральні у відповідності до вимог чинного законодавства відмовляється, чим порушує його права. Просив суд призначити у справі судову будівельно-технічну експертизу, встановити спільну межу між земельними ділянками, що належать йому та ОСОБА_2 , зобов`язати останню провести перебудову вбиральні в відповідності до вимог чинного законодавства та стягнути з неї понесені ним судові витрати.
Рішенням Іллінецького районного суду від 10 квітня 2020 року позов задоволено частково, зобов`язано ОСОБА_2 провести перебудову вбиральні у відповідності до вимог п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій», стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір та витрати за проведення судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертиз. В задоволенні решти вимог - відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить зазначене рішення скасувати через порушення судом норм матеріального та процесуального права, а по справі ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Зазначила, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм процесуального права через неповне з`ясування судом обставин справи, ненадання оцінки її запереченням проти позову та Рецензії адвоката на висновок судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи. Вказала, що висновок експертизи містить посилання на ДБН Б.2.2.-12:2018, дія яких із 01.09.2018 року скасована, а тому вважає їх такими, що не підлягають застосуванню. Зазначила, що земельна ділянка ОСОБА_1 не загороджена та протягом тривалого часу не використовувалась.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними. До відзиву додав технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж його земельної ділянки в натурі.
Заслухавши сторін, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил
Частиною 7 цієї ж норми передбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
За змістом ст. 108 ЗК України, у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.
Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Згідно роз`яснень, викладених у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, який здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом, в тому числі відновленням стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Суд першої інстанції встановив, що  ОСОБА_1  є власником земельної ділянки площею 0.25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд  в АДРЕСА_1  кадастровим номером 0521285700:03:001:0199. Власником суміжної земельної ділянки площею 0,25 га розташованої в АДРЕСА_2    є відповідач у справі  ОСОБА_2  13 жовтня 2014 року затверджено  технічну документацію зі землеустрою щодо встановлення  меж земельних ділянок в натурі у власність площею 0,25 га, кадастровий номер 0521285700:03:001:0196 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та площею - 0,0147 га, кадастровий номер  0521285700:03:001:0197 для ведення особистого селянського господарства в  АДРЕСА_2 . 06 травня 2014 року межі земельних ділянок були закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками (металевими трубами розміром до 1,3 м, у кількості 6 шт. Межові знаки передано на зберігання  ОСОБА_1  09 травня 2018 року ОСОБА_1  звернувся до Іллінецької міської ради Вінницької області про створення комісії для перевірки та винесення меж в натурі на підставі технічної документації  із землеустрою від 30.05.2014 року щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі в АДРЕСА_1 , на яку отримав усну відмову та рекомендацію звернутись до суду. Також, судом встановлено, що на земельній ділянці по АДРЕСА_2 , що належить  ОСОБА_2  розташований житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. При цьому, відповідно до фотознімку біля частини господарської споруди побудована вбиральня, яка не відображена в технічному паспорті. Висновком експерта про проведення судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи №6509/6512/18-21 від 29.05.2019 року щодо відповідності розташування вбиральні ОСОБА_2 держаним нормам, встановлено, що відстані від найбільш виступаючої конструкції стіни досліджуваної будівлі вбиральні до спільної межі, відповідно до її напрямку, визначеному в документації із землеустрою, становить 0,36 м та 0,39 м, а тому не відповідає вимогам державних будівельних норм, оскільки відстань від спільної межі повинна становити не менше ніж 1,0 м. Крім того, експерт визначив, що фактичний напрямок межі між земельними ділянками, розташованими по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 , що належать відповідно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , має незначні відхилення від напрямку межі, відображеному у документації із землеустрою.
Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_1 в частині встановлення межі між земельними ділянками, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено порушення ОСОБА_2 відхилення від напрямку межі та порушення його прав на володіння земельною ділянкою.
Задовольняючи позов в частині зобов`язання ОСОБА_2 провести перебудову вбиральні у відповідності до вимог п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій», суд першої інстанції виходив з того, що розташування вбиральні ОСОБА_2 не відповідає вимогам державних будівельних норм, а саме п. 6.1.41 ДНБ Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій», а тому позивач належним чином довів порушення його прав фактом самочинної будови вбиральні.
Хоча суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні вимоги про встановлення спільної межі земельних ділянок, проте в задоволенні позову необхідно відмовити з інших підстав.
Оскільки встановлення меж і передача межових знаків на зберігання відбулась, суд не наділений правом встановлювати межі земельних ділянок.
Відповідно до змісту статті 55 ЗУ №858-IV «Про землеустрій» у редакції, на час звернення з позовом до суду, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Власники та землекористувачі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.
За 3.12 Інструкції №376 закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою .Згідно з пунктом 1.3 Інструкції №376 виконавець - юридична особа, що володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі якої працює не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників або фізична особа-підприємець, яка володіє необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованим інженером-землевпорядником. 
Як вбачається з матеріалів справи ,акту(а.с. 14), межі між земельними ділянками суміжних з ОСОБА_1 землевласників ОСОБА_2 і ОСОБА_3 вже встановлювались, були закріплені в натурі межовими знаками (залізними кілками) які предявлені та передані на зберігання ОСОБА_1 . Повторні встановлення меж між цими землевласниками законодавством не передбачено.
Частинами першою-третьою статті 158 ЗК передбачено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.
У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом (частина четверта, п`ята статті 158 ЗК).
Відповідно до висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постанові Верховного Суду № 285/1018/18 від 16.06.2020 року, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками, та судам необхідно відрізняти позовні вимоги про встановлення та про відновлення меж земельної ділянки. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не є компетенцією суду. Суд розглядає справи щодо відновлення меж земельної ділянки, тобто спір про поновлення права, яке існувало у разі його можливого порушення.
Тобто, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) не є компетенцією суду. Суд розглядає справи по відновленню меж земельної ділянки, тобто спір про поновлення права, яке існувало у разі його можливого порушення. Разом із тим, позовних вимог про відновлення меж земельної ділянки позивач не заявляв.
Тому у задоволенні цієї частини позовних вимог необхідно відмовити саме із цих підстав ,а тому мотивувальна частина рішення суду підлягає зміні.
Що стосується оскаржуваного рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, то посилаючись в ньому на вимоги ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій», суд не врахував наступних обставин.
Відповідно до ч. 1 ст. 31 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» проектна документація на будівництво об`єктів розробляється у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, з урахуванням вимог містобудівної документації та вихідних даних і дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил та затверджується замовником.
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про будівельні норми» будівельні норми - затверджений суб`єктом нормування підзаконний нормативний акт технічного характеру, що містить обов`язкові вимоги у сфері будівництва, містобудування та архітектури.
Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 23.04.2018 року №100 були затверджені ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій».
Відповідно до п. 2 вказаного наказу, ДБН Б.2.2-12:2018 року набирають чинності з першого числа місяця, що настає через 90 днів з дня їх опублікування в офіційному друкованому виданні Міністерства «Інформаційний бюлетень Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України».
П. 3 наказу гласить, що з набранням чинності ДБН Б.2.2-12:2018 визнаються такими, що втратили чинність, ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджені наказом Держкоммістобудування України від 17.04.1992 року № 44; наказами Мінбудархітектури України від 23.06.1993 року № 91, від 17.12.1993 року № 231, наказами Держкоммістобудування України від 29.04.1996 року № 73, від 11.03.1997 № 33, від 25.09.1997 року № 164, наказами Держбуду України від 25.11.1997 року № 29, від 02.02.1999 року № 21, від 16.09.1999 року № 227, від 11.04.2001 року № 89, від 18.07.2001 року № 145, наказами Мінрегіонбуду України від 13.10.2008 року № 457, від 13.10.2008 року № 457, від 04.12.2009 року № 555, від 21.06.2011 року № 67), ДБН Б.2.4-1-94 «Планування і забудова сільських поселень», затверджені наказом Мінбудархітектури України від 05.01.1994 № 6, ДБН Б.2.4-3-95 «Генеральні плани сільськогосподарських підприємств», затверджені наказом Держкоммістобудування України від 27.01.1995 року № 17, ДБН Б.2.4-4-97 «Планування і забудова малих сільськогосподарських підприємств та селянських (фермерських) господарств», затверджені наказом Держкоммістобудування України від 25.03.1997 року № 42, ДБН Б.1-2-95 «Склад, зміст, порядок розроблення, погодження і затвердження комплексних схем транспорту для міст України», затверджені наказом Держкоммістобудування України від 27.11.1995 року № 229, СНиП ІІ-89-80 «Генеральные планы промышленных предприятий», затверджені постановою Держбуду СРСР від 30.12.1980 року № 213.
Наказ Мінрегіону від 23.04.2018 року №100 був опублікований в Інформаційному бюлетені Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України за травень 2018 року, а ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій» мали набрати чинність з 01.09.2018 року.
Проте, вказаний наказ було оскаржено в судовому порядку, і ухвалою про забезпечення позову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.08.2018 року у справі №826/13433/18 дія наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 23.04.2018 року №100 була зупинена.
Згідно з ст. 156 КАС України ухвала суду про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.11.2018 у справі №826/13433/18 ухвала про забезпечення позову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.08.2018 року у справі №826/13433/18 була залишена без змін.
В подальшому рішенням Окружного адміністративного суду від 13.12.2018 року у справі №826/13433/18 визнано наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 23.04.2018 року №100 «Про затвердження ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій» протиправним та нечинним.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2019 року при відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України було зупинено дію рішення Окружного адміністративного суду від 13.12.2018 року у справі №826/13433/18.
Проте, ухвала про забезпечення позову у справі не втратила чинності і діяла до набрання рішенням по справі законної сили.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.05.2019 року у вказаній справі прийнято відмову Товариства з обмеженою відповідальністю «Старонаводницький парк» від адміністративного позову, рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.12.2018 року в частині задоволення адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Старонаводницький парк» - визнано нечинним, провадження у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Старонаводницький парк» до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, за участю третіх осіб - Державного підприємства «Укрархбудінформ» та ДП «Український державний науково-дослідний інститут проектування міст «ДНІПРОМІСТО» ім. Ю.М. Білоконя», про визнання протиправним та нечинним наказу - закрито.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.06.2019 рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.12.2018 у справі №826/13433/18 скасовано, адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «Фірма «Хмельницькбуд» задоволено, визнано наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 23.04.2018 р. № 100 «Про затвердження ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій» протиправним та нечинним.
Відповідно до ст. 325 КАС України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.
З врахуванням викладеного, починаючи з 27.08.2018 року по 13.06.2019 року наказ про затвердження ДБН Б.2.2-12:2018 був зупинений, а з 13.06.2019 року відповідний наказ про їх затвердження був скасований, внаслідок чого норми ДБН Б.2.2-12:2018 не набрали чинності.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Закон України мають вищу юридичну силу над підзаконними нормативно-правовими актами, в тому числі над наказами та роз`ясненнями Мінрегіону.
Як вбачається з матеріалів справи, станом на момент звернення позивача 22.05.2018 року з позовом до суду, ДБН Б.2.2-12:2018 ще не набрали чинності, як і при зверненні ОСОБА_1 з заявою про виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Крім того, у висновку експерта про проведення судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи №6509/6512/18-21 від 29.05.2019 року щодо відповідності розташування вбиральні ОСОБА_2 держаним нормам, експерт Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Колонюк В.В. користувався нормами саме ДБН Б.2.2-12:2018, які не були чинними і не могли застосовуватися ним.
Оскільки наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 23.04.2018 № 100 втратив чинність, то не втратили чинності ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджені наказом Держкоммістобудування України від 17.04.1992 року № 44.
Відповідно ж до п. 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затвердженого наказом Держкоммістобудування № 44 від 17.04.1992 року  для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.
Тобто, вищевказана норма ДБН 360-92**, яка була чинна на момент проведення експертизи та ухвалення оскаржуваного рішення, містить аналогічні вимоги що й п. 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2018 «Планування і забудова територій», який втратив чинність.
Відтак, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що вимоги позивача, який є суміжним власником і землекористувачем про проведення перебудови вбиральні, що розташована на земельній ділянці ОСОБА_2 менше ніж 1 метр від межі сусідньої ділянки, в цілому є обґрунтованими, таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, а доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування норм ДБН хоч і заслуговують на увагу, проте не порушують прав заявника апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги рецензію адвоката на висновок судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи №6509/6512/18-21 від 29.05.2019 року, є необґрунтованими, виходячи з наступного. 
Згідно пункту 1 розділу ІІ Порядку проведення рецензування висновків судових експертів та висновків експертних досліджень, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.05.2015 року за №  605/27050, рецензування висновків експертів проводиться співробітниками НДУСЕ, які мають кваліфікацію судового експерта з тієї експертної спеціальності, за якою складено поданий на рецензування висновок, та не менше ніж трирічний стаж експертної роботи. 
Однак, наявна в матеріалах справи рецензія на зазначений висновок експерта здійснена представником ОСОБА_2 - адвокатом Гончаром О.І., який не є працівником державних спеціалізованих установ, а тому не є процесуальним документом, який може бути прийнятий судом як доказ щодо обставин справи, а лише є оціночним судженням представника відповідача.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування законного рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, оскільки суд першої інстанції ,хоча і ухвалив законне і обґрунтоване рішення про часткове задоволення позову, проте не зовсім вірно встановив обставини ,на які послався як на підставу задоволення позовних вимог в частині зобовязання ОСОБА_2 провести перебудову вбиральні, з врахуванням висновків та обставин, встановлених апеляційним судом, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,-
П о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , - задовольнити частково.
Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 10 квітня 2020 року в задоволеній частині вимог змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення .

Головуючий:                                               С. Г. Копаничук

Судді:                                                           М. М. Якименко

   В. В. Оніщук