ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7932/20 Справа № 212/1447/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Козлов Ю. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року                                                                м.Кривий Ріг
Справа № 212/1447/20
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Зубакової В.П.,
суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М. 
сторони
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідачі: Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»», 
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Гузєв Ігор Григорович, на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2020 року, яке ухвалене суддею Козловим Ю.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 11 червня 2020 року,-
ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Гузєв І.Г., звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, посилаючись на отримання ним професійного захворювання внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах. 
Висновком МСЕК від 01.03.2006 року йому було первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 35 % з 27.02.2006 року та визнано його особою з інвалідністю третьої групи на безстроковий термін. 
Вважаючи причиною отриманого професійного захворювань тривалу роботу у відповідача в шкідливих умовах праці, просив суд стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 165 305, 00 грн. 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 червня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 70 420,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судові витрати у розмірі 840,80 грн.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Гузєв І.Г., ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутої на користь позивача, просить збільшити її розмір до заявленого ним у позові, оскільки він значно занижений та не відповідає глибині моральних страждань позивача та принципу розумності, виваженості і справедливості. 
Внаслідок втрати професійної працездатності позивач не має змоги вести звичне життя, вимушений постійно проходити курси лікування, не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. Судом першої інстанції не повністю враховано, що позивач, внаслідок отриманого професійного захворювання, втратив 35 % професійної працездатності безстроково та його визнано особою з інвалідністю третьої групи, також, на безстроковий строк. При цьому, наводить в апеляційній скарзі, як приклад, Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 275 000 гривень, за умови що позивачем втрачено 100 % професійної працездатності. Також, на постанову Верховного Суду від 14 листопада 2019 року справі № 522/3388/18, якою визнано розумним, виваженим та справедливим грошове відшкодування моральної шкоди у сумі 233 000 грн., яке стягнуто з відповідача-роботодавця на користь позивача за умови втрати ним 75% професійної працездатності.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1  ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Судом встановлено, що позивач  ОСОБА_1  з 07.09.1982 року по 01.08.2003 року працював машиністом локомотива (тепловоза) на вивезенні концентрату та обкотишів Ордена Леніна Північному гірничозбагачувальному комбінаті імені Комсомолу України, ВАТ ПівнГЗК, з 01.08.2003 року по 15.03.2006 року машиністом локомотива(тепловоза) на маневрових та господарчих роботах ПАТ ПівнГЗК, правонаступником яких є відповідач ПРАТ «ПІВНГЗК», у шкідливих умовах праці (а.с. 29-33).
15.03.2006 року – позивач звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України.
Згідно Акту № 1 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13 січня 2006 року, діагноз ОСОБА_1 : вібраційна хвороба першого-другого ст., синдром полірадикулонейропатії з помірно вираженими статико-динамічними порушеннями, нейродистрофією у вигляді двостороннього плечолопаткового періартрозу, деф. артрозу колінних та ліктьових суглобів ПФ першого ст., деф. артрозу дрібних суглобів кистей і вегетативно-трофічними порушеннями на кистях, церебральним ангіодистонічний синдромом ( а.с.11).
Причиною виникнення зазначеного професійного захворювання є тривалий стаж роботи – 23 роки 04 місяці в умовах впливу загальної вібрації: - вібрація транспортно-технологічна: еквівалентний рівень 106 дБ при ГДР 101 дБ (а.с.12).
Пунктом 19 Акту встановлено, що адміністрація управління залізничного транспорту ВАТ «ПівнГЗК», під час праці ОСОБА_1 , порушило ст. 153 КЗпП України, (а.с.12).
Висновком МСЕК від 01.03.2006року ОСОБА_1 було первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 35 % з 27.02.2006 року та визнано його особою з інвалідністю третьої групи на безстроковий термін ( а.с. 8,9).
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ч.2 ст. 153, ст. 173, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.
Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Як вбачається з Акту № 1 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 13 січня 2006 року, причиною професійного захворювання позивача є тривалий стаж його роботи – 23 роки 04 місяці, в умовах впливу загальної вібрації: - вібрація транспортно-технологічна: еквівалентний рівень 106 дБ при ГДР 101 дБ 
Отже, роботодавець ПРАТ «ПІВНГЗК», який є правонаступником ВАТ ПівнГЗК, ПАТ ПівнГЗК, під час роботи позивача допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».
Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ПРАТ «ПІВНГЗК», який є правонаступником ВАТ ПівнГЗК, ПАТ ПівнГЗК, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці, відповідно до нормативно-правових актів.
Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди” № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманого професійного захворювання, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів тільки на підприємстві відповідача, впродовж 23 років 04 місяців, відсоток втрати ним професійної працездатності в розмірі 35 %, визнання позивача особою з інвалідністю третьої групи, стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.
У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача, про необґрунтованість розміру моральної шкоди.
Посилання позивача в апеляційній скарзі, як на приклад, на судові рішення у цивільних справах, які виникли з подібних правовідносин, а саме на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі № 210/5258/16-ц, якою стягнуто більші суми компенсації моральної шкоди, колегією суддів не приймаються, з огляду на наступні обставини.
Так, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.
При цьому, суд констатував у цій справі, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.
Отже, з урахуванням того, що позивачу ОСОБА_1 встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 35% безстроково, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у її життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, та можливість такого відновлення, зважаючи на встановлення ступеню втрати професійної працездатності  безстроково, стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів 23 роки 04 місяців, визнання позивача особою з інвалідністю третьої групи,  колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди (70 420,00 грн.) не є заниженим та відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справи з аналогічними правовідносинами, є розумним, виваженим і справедливим у її ситуації.
Як свідчить тлумачення статті 23 ЦК України, при визначені розміру відшкодування, враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
Доводи, викладені в апеляційній скарзі позивача не можуть бути взято до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України,  оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам законності та обґрунтованості й підстави для його зміни у відповідності до доводів апеляційної скарги відсутні, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Гузєв Ігор Григорович - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу   Дніпропетровської області від 11 червня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
       Повне судове рішення складено 30 вересня 2020 року.

Головуючий: 

Судді: