ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" серпня 2020 р.           Справа№ 910/18406/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Мальченко А.О.
суддів:            Агрикової  О.В. 
          Чорногуза М.Г. 
 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи матеріали апеляційної скарги Житлово-будівельного кооперативу «Каштан»  
на рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2020
у справі №910/18406/19 (суддя Усатенко І.В.)
за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго»
до Житлово-будівельного кооперативу «Каштан»  
про стягнення 501  871,41 грн

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - КП «Київтеплоенерго», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Житлово-будівельного кооперативу «Каштан» (далі - ЖБК «Каштан», відповідач) про стягнення 501  871,41 грн, з яких 374  109,08 грн основного боргу, 22  736,01 грн інфляційних втрат, 11  228,44 грн 3% річних та 93  797,88 грн пені, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором на постачання теплової енергії у гарячій воді №510238 від 24.10.2018 щодо своєчасної оплати за спожиту у період з травня 2018 року по жовтень 2019 року теплову енергію.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.04.2020 у справі №910/18406/19 позов задоволено повністю.
Ухвалюючи вказане рішення, суд виходив з того, що між сторонами у справі було укладено договір, який за своєю правовою природою є договором енергопостачання; позивач умови договору виконав у повному обсязі, надавши у спірний період послуги з постачання теплової енергії, що підтверджується актами приймання-передавання товарної продукції, обліковими картками, відомістю обліку споживання теплової енергії; відповідач зобов`язання з оплати послуг виконав неналежним чином, оплативши лише їх частину, внаслідок чого в останнього виникла заборгованість зі спожитої теплової енергії у гарячій воді у заявленій до стягнення сумі.
При цьому, судом відхилені доводи відповідача про неправомірність здійснених позивачем розрахунків з огляду на те, що договором обумовлено обрахунок спожитої теплової енергії саме у гігакалоріях і згідно з цим визначено встановлені обсяги споживання, а тому і вартість спожитої теплової енергії обраховується згідно чинних тарифів (встановлених розпорядженнями Київської міської державної адміністрації від 23.07.2018 № 1294 в період з травня 2018 по грудень 2018 та Розпорядженням № 2340 від 22.12.2018 в період з січня 2019 року по жовтень 2019 року) саме у Гкал, а не см куб.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ЖБК «Каштан»  звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що прийняте з порушеннями норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, апелянт вказував на те, що судом не надано оцінки п. 2.6. договору, яким передбачено обов`язковість досудового врегулювання спору шляхом направлення претензій; суд ухвалив оскаржуване рішення без наявності у справі як будь-яких доказів фактичного надання і обсягу послуг постачання теплової енергії на потреби централізованого постачання гарячої води, так і без детальних розрахунків їх обсягу; позивач не надав суду рахунків-фактур, оскільки такі останнім не складались; відповідні рахунки, акти приймання-передавання товарної продукції та облікові картки не надавались відповідачеві, хоча представник останнього намагався їх отримати з 12 по 15 числа кожного місяця в ЦОК за адресою: вул. Будівельників, 26; судом безпідставно не застосовано п.11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630; суд не взяв до уваги наявність приладів обліку холодної води на підігрів для виготовлення гарячої води, що дозволяє здійснювати її облік і застосовувати встановлені тарифи за метр кубічний, та не врахував відсутність приладів обліку теплової енергії витраченої на виготовлення гарячої води, у зв`язку з чим стягнув відповідну суму боргу, не перевіривши її розрахунок у Гкал; укладений між сторонами договір є таким, що порушує права відповідача та підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення, у зв`язку з чим останній звернувся з відповідним позовом до Господарського суду міста Києва; неможливість покладення на відповідача грошових зобов`язань власників квартир в багатоквартирному будинку перед позивачем полягає у законодавчій забороні ЖБК «Каштан» укладати з мешканцями, власниками та орендарями (споживачами послуг) договорів на надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за відсутності відповідної ліцензії; ЖБК «Каштан» не є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та на законодавчому рівні позбавлений можливості здійснювати будь-які нарахування за комунальні послуги, у тому числі теплопостачання та постачання гарячої води. 
В апеляційній скарзі відповідач наголошував на тому, що дії представників позивача очевидно є підробленням документів і потребують реагування суду у формі постановлення окремої ухвали з її направленням до правоохоронних органів для вирішення питання про кримінальну відповідальність осіб, які їх підробили, у зв`язку з чим просив постановити окрему ухвалу щодо директора СП «Енергозбут» КП «Київтеплоенерго» Лопатіна К.О.
В апеляційній скарзі скаржником також викладені клопотання про зупинення провадження у справі, про витребування доказів та розгляд справи з викликом сторін в судове засідання.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.06.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ЖБК «Каштан» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2020 у справі №910/18406/19; відмовлено ЖБК «Каштан» у задоволенні клопотання про розгляд справи з викликом у судове засідання сторін; відмовлено ЖБК «Каштан» в задоволенні клопотання про витребування доказів; встановлено, що розгляд апеляційної скарги буде здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи; встановлено КП «Київтеплоенерго» строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та для подання міркувань або заперечень щодо клопотання скаржника про зупинення провадження у справі.
Позивач скористався правом, наданим статтею 263 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва - без змін.
Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, позивач вказував на те, що правовідносини між сторонами регулюються Законом України «Про теплопостачання», а предметом договору є теплова енергія як товарна продукція, а не комунальна послуга; позивачем відповідно до умов договору із застосуванням діючих тарифів, затверджених виконавчим органом Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), було обраховано обсяг поставленої теплової енергії на потреби опалення на підставі наданих відповідачем відомостей обліку теплової енергії та за договірним навантаженням на потреби гарячого водопостачання, а відтак, доводи апелянта щодо необхідності обраховувати споживання теплової енергії у метрах кубічних є неправомірним; саме на апелянта покладено обов`язок отримувати рахунок-фактуру, акт приймання-передавання товарної продукції, облікову картку фактичного споживання за попередній період та акт звіряння; доказів неотримання вказаних документів суду не надано: суд дійшов правильного висновку, що постачальник не повинен вчиняти жодних дій щодо спонукання споживача до підписання акта приймання-передавання товарної продукції, а має лише констатувати факт відмови від підписання акта; сам по собі факт відсутності підписаних сторонами актів приймання-передавання товарної продукції не є визначальним для висновку про невиконання позивачем своїх зобов`язань із постачання теплової енергії.
Заперечуючи проти задоволення клопотання про зупинення провадження у справі, позивач вказував на його безпідставність та направленість на штучне затягування розгляду справи, оскільки під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач, обираючи спосіб захисту своїх прав, не скористався своїм правом на подання зустрічного позову про визнання спірного договору недійсним у даному судовому процесі.
07.07.2020 та 20.07.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від відповідача надійшли відповідь на відзив та письмові пояснення до апеляційної скарги.
Згідно з ч. 10 ст. 270 ГПК України апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 № 1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго», КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго». 
За розпорядження Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам, а відтак, з 01.05.2018 позивач здійснює постачання теплової енергії.
Відповідно до п. 2.2.5 Статуту КП «Київтеплоенерго» предметом діяльності позивача є виробництво, транспортування та постачання теплової енергії.
24.10.2018 відповідач звернувся до позивача зі звертанням-дорученням про укладення договору на постачання теплової енергії у гарячій воді для опалення та гарячого водопостачання за адресою: м. Київ, бульвар Ігоря Шамо, 15, з зазначенням даних про теплове навантаження об`єкту.
24.10.2018 між КП «Київтеплоенерго» (у тексті договору - постачальник) та ЖБК «Каштан» (у тексті договору - споживач) було укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 510238 (далі - договір), за умовами якого (п. 1.1.) постачальник зобов`язується виробити та поставити теплову енергію споживачу для потреб опалення, вентиляції та гарячого водопостачання, а споживач зобов`язується отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в цьому договорі.
Відповідно до п. 2.1. договору, при виконанні умов цього договору, а також вирішенні всіх питань, що не обумовлені цим договором, сторони зобов`язуються керуватися тарифами, затвердженими у встановленому порядку, Положенням про Держенергонагляд, Правилами користування тепловою енергією, Правилами технічної експлуатації теплових установок і мереж, нормативними актами з питань користування та розрахунків за енергоносії, чинним законодавством України.
Згідно з п.п. 2.2.1.-2.2.2. договору постачальник зобов`язаний  безперебійно постачати теплову енергію у гарячій воді на межу балансової належності із споживачем (додаток № 3, 4) для потреб опалення - в період опалювального сезону; для гарячого водопостачання - протягом року згідно із заявленими споживачем величинами приєднаного теплового навантаження, зазначеними в додатку № 1. Постачальник зобов`язаний щомісячно оформляти для споживача: величину фактично спожитої теплової енергії, визначену в Гігакалоріях ( облікову картку) та її вартість за кожним особовим рахунком «Споживача» за розрахунковий період ( місяць); рахунок - фактуру, яка включає загальну вартість теплової енергії поточного місяця з урахуванням кінцевого сальдо розрахунків на його початок; акт звіряння розрахунків; акт приймання - передавання товарної продукції.
Пунктами 2.2.3.- 2.2.5. договору погоджено, що постачальник зобов`язаний  сповіщати споживача про зміну тарифів на теплову енергію та мережну воду, шляхом оприлюднення нових тарифів на офіційному сайті постачальник, а саме: http://www.kte.kiev.ua/tarufu/. На вимогу споживача надавати достовірну інформацію щодо методики розрахунків, режимів теплоспоживання тощо, яка стосується предмету договору. Здійснювати перевірку роботи приладів обліку та стану теплоспоживального обладнання споживача не менше одного разу на рік.
Відповідно до п. 2.3.1. договору споживач зобов`язується дотримуватися кількості споживання теплової енергії за кожним параметром в обсягах, які визначені у додатку 1, не допускаючи їх перевищення; своєчасно  сплачувати вартість спожитої теплової енергії в терміни та за тарифами, зазначеними у додатку 2. 
Згідно з п. 2.3.5. договору, споживач зобов`язаний забезпечувати: своєчасне надходження коштів на рахунок постачальника; своєчасне щомісячне надходження коштів на рахунок постачальника за теплову енергію, спожиту орендарями; прийняття всіх заходів для стягнення коштів з боржників згідно з чинним законодавством України; безперешкодний цілодобовий доступ представників постачальника до тепловикористовуючих установок та приладів обліку для виконання ними службових обов`язків.
За умовами п. 2.5.2. договору споживач має право перевіряти достовірність нарахувань та проведення розрахунків за теплову енергію, згідно з умовами договору.
Відповідно до п. 2.6. договору сторони зобов`язуються розглянути претензію іншої сторони, та вжити необхідні заходи щодо її врегулювання на взаємній основі. Після закінчення 30 днів з моменту отримання претензії відповідачем та при недосягненні згоди сторони мають право звернутися для вирішення спору в Господарський суд м. Києва.
Згідно з п. 3.1. договору, сторони несуть відповідальність за: невиконання умов цього договору; правильність застосування тарифів і достовірність нарахувань за фактично відпущену теплову енергію; надання іншій стороні недостовірних даних, які впливають на розрахунки та режими теплоспоживання; невиконання правил, нормативних чи галузевих актів щодо взаєморозрахунків за енергоносії та чинного законодавства України.
У п. 3.3. договору сторони погодили, що споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі 0,5% від суми боргу на початок кожного розрахункового періоду за кожний день, до моменту його повного погашення, але не більше суми, обумовленої чинним законодавством України.
Відповідно до п.п. 4.1.- 4.2. договору цей договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 01.06.2019. Керуючись ст. 631 Цивільного кодексу України, сторони домовились про те, що дія цього договору поширюється на взаємовідносини, які фактично виникли між сторонами з 01.05.2018.
Згідно з п.4.4 договору договір вважається пролонгований на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення.
У додатку № 1 до договору сторонами визначено обсяги постачання теплової енергії споживачу - в межах 1363,00 Гкал/рік. Орієнтовну вартість теплової енергії, на поточний рік, відповідно до тарифів, діючих на момент укладення договору, визначено в розмірі 1515114,59 грн (ПДВ 303022,92  грн), всього разом з ПДВ 1818137,50 грн. Зміна заявленого споживання теплової енергії за ініціативою споживача оформляється як додаток до договору за 15 днів до початку розрахункового періоду
Відповідно до додатку № 2 до договору сторонами встановлено, що розрахунки  з споживачем за відпущену теплову енергію проводяться згідно з тарифами, затвердженими виконавчим органом Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 26.04.2018 № 700, за кожну відпущену Гігакалорію (1 Гкал/грн) без урахування ПДВ: житловими організаціями 1097,94 грн/Гкал у разі знаходження в житловому будинку орендарів тощо. 
Згідно з п. 2 додатку №2 до договору у разі встановлення у споживача будинкових комерційних приладів обліку теплової енергії - кількість спожитої ним теплової енергії в розрахунковому періоді визначається відповідно до показників цих приладів, встановлених на межі балансової належності (додатки 3, 4).
В акті про готовність вузла комерційного обліку споживача до роботи № 2-08/660 від 15.08.2018, складеному  між представником РТ «Позняки» СП «Енергозбут» КП «Київтеплоенерго» інженером Пузик А.С. у присутності представника споживача ЖБК «Каштан», відповідального за експлуатацію системи теплоспоживання, голови правління Принько А.П. погоджено обсяги та характеристики встановлених приладів комерційного обліку (теплолічильник).
Відповідно до п.п. 4-5 додатку №2 до договору дата зняття споживачем показників будинкових приладів обліку - 25 число звітного місяця. Споживач, що має будинкові прилади обліку, щомісячно надає постачальнику  звіт по фактичному споживанню теплової енергії в ЦОК за адресою: вул. Будівельників, 25 не пізніше 28 числа звітного місяця. Відповідно до п. 9, споживач щомісячно з  12 по 15 числа отримує в ЦОК за адресою: вул. Будівельників, 26 оформлену постачальником рахунок - фактуру на суму, яка включає загальну вартість теплової енергії поточного місяця  та кінцеве сальдо розрахунків на початок поточного місяця, акт приймання - передавання товарної продукції; облікову картку фактичного споживання за попередній період та акт звіряння, які оформлює і повертає один примірник постачальнику протягом двох днів з моменту їх одержання.  
Згідно з п. 10 додатку №2 до договору споживач на розрахунковий рахунок постачальника, відкритий у ТВБВ № 100/020 філії - Головного управлінні по м. Києва та Київській області АТ «Ощадбанк» (код банку 322669), щомісячно: забезпечує не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим, оплату коштів від населення за фактично спожиту теплову енергію на поточний рахунок постачальника; до 25 числа поточного місяця, сплачує вартість теплової енергії, яка використовується  орендарями, на рахунок «постачальника» згідно з його розрахунком за кожною тарифною групою окремо. Оплата заборгованості минулих періодів зараховується першочергово.
У додатку № 5 до договору сторонами визначено схему абонентської теплотраси, що знаходиться на балансі абонента. В схемі зазначено про наявність бойлера на частині теплотраси, яка перебуває на балансовій належності споживача.
У додатку № 6 до договору сторонами узгоджено розмежування меж балансової належності тепломереж та експлуатаційної відповідальності сторін.
У додатку № 5 до договору визначено умови припинення подачі теплової енергії.
У довідці, що є додатком № 6 до договору, визначено дані по будинках, опалення і гаряче водопостачання яких здійснюються від теплових мереж постачальника станом на 24.10.2018. 
Відповідно до вказаної довідки будівля споживача знаходиться за адресою: бульвар Ігоря Шамо, 15, Дніпровський район. Площу будівлі визначено в обсязі 5638,00 м2.
У довідці, що є додатком № 7 до договору, визначено дані про теплові навантаження об`єктів теплопостачання, визначено: по опаленню всього - 0,464 Гкал/год, населення - 0,460 Гкал/год; по гарячому водопостачанню максимально - 0,170 Гкал/год;  середньо годин. - 0,071 Гкал/год; середньо добову - 1,699 Гкал/добу.
Як зазначає позивач, будинок за адресою: м. Київ, бульвар Ігоря Шамо, 15, обладнаний будинковим приладом обліку для визначення кількості спожитої теплової енергії для опалення.
За твердженням позивача, КП «Київтеплоенерго» належним чином виконало взяті на себе договірні зобов`язання, однак ЖБК «Каштан» порушило умови договору щодо своєчасної оплати за спожиту у період з травня 2018 року по жовтень 2019 року теплову енергію, у зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість, яка станом на день подання позову становить 374  109,08 грн. 
На підтвердження вказаних обставин позивачем надано акти приймання - передавання товарної продукції, а саме: акт № 5/2018 - 510238 від 31.05.2018 відповідно до якого позивачем було передано товару у кількості 33,70816 Гкал (тариф - 1097,94 грн/Гкал), вартістю 43643,71 грн.; акт № 6/2018 - 510238 від 30.06.2018 відповідно до якого позивачем було передано товару у кількості 32,62080 Гкал (тариф - 1097,94 грн/Гкал), вартістю 42235,85 грн; акт № 7/2018 - 510238 від 31.07.2018 відповідно до якого позивачем було передано товару у кількості 33,70816 Гкал (тариф - 1097,94 грн/Гкал), вартістю 43643,71 грн; акт № 10/2018 - 510238 від 31.10.2018 відповідно до якого позивачем було передано товару у кількості 41,66048 Гкал (тариф - 1097,94 грн/Гкал), вартістю 54888,85 грн; акт № 11/2018 - 510238 від 30.11.2018 відповідно до якого позивачем було передано товару у кількості 119,97 Гкал (тариф - 1097,94 грн/Гкал), вартістю 158063,83 грн; акт № 12/2018 - 510238 від 31.12.2018 відповідно до якого позивачем було передано товару у кількості 138,669 Гкал (тариф - 1097,94 грн/Гкал), вартістю 182700,29 грн; акт № 1/2019 - 510238 від 31.01.2019 відповідно до якого позивачем було передано товару у кількості 121,069 Гкал (тариф - 1342,98 грн/Гкал) 17,6 Гкал (тариф - 1097,94 грн/Гкал), вартістю 218300,38 грн; акт № 2/2019 - 510238 від 28.02.2019 відповідно до якого позивачем було передано товару у кількості 125,572 Гкал (тариф - 1342,98 грн/Гкал), вартістю 202368,82 грн; акт № 3/2019 - 510238 від 31.03.2019 відповідно до якого позивачем було передано товару у кількості 116,669 Гкал (тариф - 1342,98 грн/Гкал), вартістю 188020,96 грн; акт № 4/2019 - 510238 від 30.04.2019 відповідно до якого позивачем було передано товару у кількості 61,479 Гкал (тариф - 1342,98 грн/Гкал), вартістю 99078,08 грн; акт № 5/2019 - 510238 від 31.05.2019 відповідно до якого позивачем було передано товару у кількості 30,44608 Гкал (тариф - 1342,98 грн/Гкал), вартістю 49066,16 грн; акт № 6/2019 - 510238 від 30.06.2019 відповідно до якого позивачем було передано товару у кількості 32,62080 Гкал (тариф - 1342,98 грн/Гкал), вартістю 52570,90 грн; акт № 7/2019 - 510238 від 31.07.2019 відповідно до якого позивачем було передано товару у кількості 23,92192 Гкал (тариф - 1342,98 грн/Гкал), вартістю 38551,99 грн; акт № 9/2019 - 510238 від 30.09.2019 відповідно до якого позивачем було передано товару у кількості 3,26208 Гкал (тариф - 1342,98 грн/Гкал), вартістю 5257,09 грн; акт № 10/2019 - 510238 від 31.10.2019 відповідно до якого позивачем було передано товару у кількості 35,81492 Гкал (тариф - 1342,98 грн/Гкал), вартістю 57718,46 грн. Акти приймання - передавання товарної продукції підписані з боку позивача та не містять підписів відповідача. Згідно зазначених вище актів відповідачем спожито товару на суму 1  436  109,08 грн.
До актів також додано облікові картки за період з травня 2018 року по липень 2019 року на підтвердження кількості та вартості спожитої теплової енергії у гарячій воді. 
Також до матеріалів справи позивачем долучено відомості споживання теплової енергії, заповнені відповідачем, з зазначенням щоденних обсягів споживання теплової енергії для потреб опалення.  Дані облікових карток та відомостей тотожні з даними, вказаними у вищезазначених актах. 
З матеріалів справи вбачається, що позивачем на адресу відповідача було направлено претензію вих.№30/вих-510238  від 11.09.2019 з вимогою сплатити заборгованість, яка була отримана відповідачем 20.09.2019, однак, залишена останнім без відповіді та задоволення.
Посилаючись на те, що відповідач вказану вимогу позивача не задовольнив, взяті на себе договірні зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати вартості послуг з постачання теплової енергії у вигляді гарячої води у період з травня 2018 року по жовтень 2019 року не виконав, останній звернувся з даним позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості, а також нарахованих на неї інфляційних втрат, 3% річних та пені.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів  не може погодитися з рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, а доводи апелянта вважає частково обґрунтованими, з огляду на наступне.
Статтею 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Частиною першою статті 714 Цивільного кодексу України, яка кореспондується з частиною першою статті 275 Господарського кодексу України, встановлено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Правовідносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг з теплопостачання між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, регулюються спеціальними законами України «Про житлово-комунальні послуги» та «Про теплопостачання».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» суб`єктами у сфері житлово-комунальних послуг є виробник та виконавець послуг, балансоутримувач, власник та споживач житлово-комунальних послуг. Балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Виконавцем є суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору.
26.04.2014 набрав чинності Закон № 1198-VII про внесення змін, зокрема, до статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Так, враховуючи внесені Законом України від 10.04.2014 №1198-VII зміни, стаття 19 Закону Україну «Про житлово-комунальні послуги» встановлює, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. 
За змістом ч. 4 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, що діяла станом як на дату укладення сторонами договору (24.10.2018), так і на дату визначеного позивачем початку періоду нарахування заборгованості (01.05.2018) виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про теплопостачання» постачання теплової енергії (теплопостачання) - це господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору. Теплопостачальною організацією є суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.
Відповідно до п. 29 ст. 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» в порядку, передбаченому Ліцензійними умовами провадження господарської діяльності у сфері теплопостачання, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 22.03.2017 №308 «Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності у сфері теплопостачання» підлягає ліцензуванню такий вид господарської діяльності - виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними І місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії, крім виробництва, транспортування та постачання теплової енергії за нерегульованим тарифом.
Водночас, відповідач за положеннями Статуту не здійснює господарської діяльності з теплопостачання, не є теплопостачальною організацією у розумінні Закону України «Про теплопостачання» та ліцензіатом у сфері теплопостачання.
Такою теплопостачальною організацією та виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для будинку № 15 по бульвару Ігоря Шамо в місті Києві є КП «Київтеплоенерго» на підставі публічного договору про приєднання, з урахуванням норм чинного законодавства України та типового договору, відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630. 
Вказаний публічний договір оприлюднено у газеті Київської міської ради «Хрещатик» від 28.03.2018 №34 (5085), який вважається акцептованим (прийнятим) усіма споживачами, які в установленому порядку не надали заперечення щодо умов цього договору. Наслідком переходу позивача на прямі договори з мешканцями будинку стало припинення постачання теплової енергії відповідачеві.
За приписами ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають, зокрема, з договорів. 
Відповідно до ст. 607 ЦК України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.
Враховуючи викладене, неможливість виконання зобов`язання з боку відповідача полягає у законодавчій забороні укладати з мешканцями, власниками та орендарями (споживачами послуг) договорів на надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за відсутності відповідної ліцензії, якої у відповідача немає. Внаслідок внесення зазначених змін відповідач не є балансоутримувачем житлового та нежитлового фонду, не є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та на законодавчому рівні позбавлений можливості здійснювати будь-які нарахування за комунальні послуги, у тому числі теплопостачання. 
Доказів того, що відповідач є колективним споживачем в розумінні Закону України «Про кооперацію» чи є балансоутримувачем житлового та нежитлового фонду, або виконавцем послуг з постачання теплової енергії та на законодавчому рівні має можливість здійснювати будь-які нарахування за комунальні послуги, у тому числі з централізованого опалення та постачання гарячої води, матеріали справи не містять.
За наведених обставин, відповідач втратив підстави виступати стороною в договорі, так як саме позивач (виконавець послуг) зобов`язаний укласти прямі договори на послуги з центрального опалення та гарячого водопостачання із безпосередніми споживачами цих послуг (фізичними та юридичними особами) або балансоутримувачами та вчинити інші дії, передбачені законодавством України.
Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12.06.2018 у справі №910/20226/16, від 15.02.2018 у справі № 910/973/16, від 16.04.2018 у справі № 910/1541/16, від 11.10.2019 у справі № 910/3319/18, від 02.12.2019 у справі №910/12597/18, від 10.01.2020 у справі №910/17776/17, які в силу ч. 4 ст. 236 ГПК України підлягають врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
При цьому, доводи позивача про те, що укладений між сторонами договір на постачання теплової енергії не має ознак договору про надання комунальної послуги, а відтак, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню приписи Закону України «Про житлово-комунальні послуги», суд апеляційної інстанції відхиляє з огляду на наступне.
Відповідно до  п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Предметом договору на постачання теплової енергії у гарячій воді №510238 від 24.10.2018 фактично є не постачання теплової енергії, як товарної продукції, про що стверджує позивач, а саме, постачання теплової енергії, як комунальної послуги, безпосередніми споживачами яких є мешканці будинку № 15 по бульвару Ігоря Шамо в місті Києві, у зв`язку з чим до правовідносин сторін підлягають застосуванню норми Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
За таких обставин, встановивши, що відповідач втратив право виступати стороною договору, у зв`язку з обставиною, за яку жодна зі сторін не відповідає - набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», яким внесено зміни, зокрема, до статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», тоді як, на позивача покладено обов`язок укладення договорів на надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води зі споживачами вказаних послуг, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову щодо стягнення з ЖБК «Каштан» на користь КП «Київтеплоенерго» основної заборгованості у розмірі  374  109,08 грн.  
Враховуючи, що позовні вимоги про стягнення з ЖБК «Каштан» на користь КП «Київтеплоенерго» пені, інфляційних втрат та 3% річних є похідними від вимоги про стягнення основного боргу, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду спору також відмовляє у їх задоволенні.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач не позбавлений права звернутися з відповідним позовом до належних відповідачів, якими є власники квартир і нежитлових приміщень багатоквартирного будинку, яким належать приміщення, в яких було спожито гарячу воду, за відповідними тарифами, затвердженими у встановленому законом порядку на підставі публічного договору про приєднання, оприлюдненого у газеті Київської міської ради «Хрещатик» від 28.03.2018 № 34 (5085).
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. 
Водночас, саме позивач повинен довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які підтверджують факт порушення/невизнання його права відповідачем.
Відповідно до частини 1 статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на встановлені обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, враховуючи, що позивачем не доведено наявності у відповідача обов`язку сплатити йому вартість спожитих послуг протягом спірного періоду, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову КП «Київтеплоенерго» до ЖБК «Каштан» про стягнення 501  871,41  грн.
При цьому, розглянувши заявлене в апеляційній скарзі клопотання відповідача про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у господарській справі за позовом ЖБК «Каштан» до КП «Київтеплоенерго» про визнання недійсним з моменту укладення договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 510238 від 24.10.2018, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на те, що розгляд наведеної справи не є перешкодою для встановлення усіх істотних обставин у даній господарській справі та не перешкоджає її розгляду, оскільки зібрані докази дозволяють суду самостійно встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом розгляду справи, що переглядається.
Крім того, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання відповідача про винесення окремої ухвали у справі стосовно директора СП «Енергозбут» КП «Київтеплоенерго» Лопатіна К.О. щодо внесення ним до актів-передавання товарної продукції, складених і підписаних ним за травень, червень, липень, серпень, вересень 2018 року завідомо неправдивих відомостей про неукладений на момент їх складання договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 510238 від 24.10.2018, враховуючи наступне.
Згідно приписів ч.ч. 1, 11 ст. 246 ГПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Окрема ухвала стосовно порушення законодавства, яке містить ознаки кримінального правопорушення, надсилається прокурору або органу досудового розслідування, який повинен надати суду відповідь про вжиті ними заходи у визначений в окремій ухвалі строк. 
Таким чином, окрема ухвала, яка надсилається органу досудового розслідування, приймається судом не з будь-якого факту порушення підприємством або організацією законності, а лише у тих випадках, коли господарський суд виявить у діяльності осіб такі порушення законності, які містять ознаки кримінального правопорушення.
Разом з тим, розглянувши вказане клопотання відповідача та дослідивши матеріали справи, колегія суддів не знайшла правових підстав для винесення окремої ухвали стосовно директора СП «Енергозбут» КП «Київтеплоенерго» Лопатіна К.О., при цьому суд звертає увагу відповідача, що останній не позбавлений права, маючи припущення щодо незаконних дій вказаних осіб, самостійно звернутися до правоохоронних органів.
Частиною 1 ст. 269 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення ч. 1 ст. 9 Конституції України  та беручи до уваги ратифікацію   Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття   Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, інші доводи сторін, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до пунктів 1-4 частини 1 статті 277 ГПК України, є  нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на неправильне застосування місцевим господарським судом норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість апеляційної скарги ЖБК «Каштан» та наявність підстав для скасування рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2020 у справі №910/18406/19, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.
Відповідно до ч.  4, 14 ст.129 ГПК України, у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи викладене, судові витрати по сплаті судового збору, сплаченого відповідачем за подання апеляційної скарги, на підставі ст.  129  ГПК України, покладаються на позивача.
Щодо заявлених відповідачем до стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, надану йому адвокатом під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у сумі 7 000,00 грн, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами ч. 1,  п. п. 1, 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних  з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших  процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки  до її розгляду.  
За  результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката згідно з ч. 2  ст. 126 ГПК України підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.
При цьому, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 ГПК України).
Відповідна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, а також у додатковій постанові Верховного Суду  від 04.03.2020 у справі № 914/633/18.
Як вбачається з матеріалів справи, в апеляційній скарзі відповідачем було зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, у тому числі, 7 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, які відповідач уже поніс, та по 2 000,00 грн за кожну годину надання професійної правничої допомоги за послуги адвоката щодо представництва відповідача в суді апеляційної інстанції, які відповідач очікує понести, а також заявлено вимогу про стягнення з КП «Київтеплоенерго» на користь ЖБК «Каштан» судових витрат, пов`язаних з розглядом даної справи в суді апеляційної інстанції.
В якості доказів понесення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, відповідачем разом з апеляційною скаргою надано суду апеляційної інстанції наступні документи:
- копію договору про надання правничої допомоги №15/05/2020-3 від 15.05.2020, укладеного ЖБК «Каштан» (у тексті договору - Клієнт) та Адвокатським бюро «Тарас Кулачко та Партнери» (у тексті договору - Бюро), відповідно до умов якого Бюро зобов`язується надати Клієнту правничу допомогу (послуги) стосовно надання правових консультацій та представництва Клієнта у судах усіх інстанцій, в тому числі в Господарському суді міста Києва, в Північному апеляційному господарському суді у господарській справі №910/18406/19 за позовом КП «Київтеплоенерго» до Клієнта про стягнення 501  871,41 грн; вартість послуг складає 2  000,00  грн за годину надання послуг;
- копію Акту приймання-передачі наданих послуг від 18.05.2020, згідно якого Бюро надало Клієнту послуги з ознайомлення з позовною заявою і доданими до неї копіями, відзивом Клієнта на позовну заяву, ухвалами та рішеннями Господарського суду міста Києва у даній господарській справі, складання правової позиції, складання та підготовка до подачі до Північного апеляційного господарського суду апеляційної скарги Клієнта, на загальну суму 7 000,00 грн, виходячи з 3 годин 30 хвилин витраченого часу на надання зазначених послуг;
- копію банківської виписки за період з 19.05.2020 по 19.05.2020 по рахунку Адвокатського бюро «Тарас Кулачко та Партнери», відповідно до якої на рахунок останнього ЖБК «Каштан» перерахувало 7  000,00  грн за надання правничої допомоги за договором №15/05/20 від 15.05.2020;
- копію ордера серії ВІ №1010597 від 15.05.2020 на надання правничої (правової) допомоги ЖБК «Каштан» у Північному апеляційному господарському суді адвокатом Золотопуп С.В.;
- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ПТ №2653 від 29.03.2019.
Отже, розмір судових витрат відповідача в частині витрат на правничу допомогу в розмірі 7  000,00 грн документально підтверджений.
При цьому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»    гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Крім того, при визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»). 
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який тим не менш, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині 4 статті 126 ГПК України. 
Разом з тим, за приписами ч. 6 ст. 126 ГПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката та заперечень стосовно розміру заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу, у тому числі розрахунків, які свідчили б про неправильність розрахунку витрат або про неналежність послуг адвоката до справи, від позивача не надходило.
У постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду сформулювала висновки щодо застосування норм права при вирішенні питання про розподіл судових витрат на правову допомогу, зокрема вказавши, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Надалі об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду підтвердила цей висновок у постанові від 22.11.2019 у справі № 902/347/18 та у постанові від 22.11.2019 у справі № 910/906/18, зазначивши, що у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України). 
У постанові від 22.11.2019 у справі № 902/347/18 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду зауважила, що викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19   правова позиція має враховуватись при вирішенні усіх наступних спорів у подібних правовідносинах.
З огляду на вищевикладене, враховуючи складність справи та розумну необхідність витрат для даної справи у суді апеляційної інстанції, зважаючи на обсяг наданих адвокатських послуг та відсутність клопотання позивача про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, колегія суддів вважає, що заявлені відповідачем судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7  000,00  грн відповідають критеріям розумності, співмірності та необхідності, а відтак, у зв`язку з задоволенням апеляційної скарги та відмовою у задоволенні позову, на підставі ст. 129  ГПК України, покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 253-254, 269, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу «Каштан» на рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2020 у справі №910/18406/19 задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.04.2020 у справі №910/18406/19 скасувати.
3. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» відмовити повністю.
4. Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (01001, м. Київ, площа Івана Франка, будинок 5; ідентифікаційний код 40538421) на користь Житлово-будівельного кооперативу «Каштан» (02154, м. Київ, бульвар Давидова, будинок 15; ідентифікаційний код 22884784) 11  292 (одинадцять тисяч двісті дев`яносто дві) грн 11 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги та 7  000 (сім тисяч) грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу.
5. Доручити Господарському суду міста Києва  видати наказ на виконання даної постанови.
6. Матеріали справи №910/18406/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Головуючий суддя                                                            А.О. Мальченко 

Судді                                                                                О.В. Агрикова

                                                                                М.Г. Чорногуз