Постанова  
Іменем  України
 
08 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 760/4725/17-ц
 
провадження № 61-39св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
представник позивача - адвокат Невмержицький Віталій Іванович,
відповідачі: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
третя особа -  ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Невмержицького Віталія Івановича, на постанову Київського апеляційного суду                             від 28 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Мережко М. В., Савченка С. І., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                          приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О., акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі -                       АТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - ОСОБА_2 , про скасування державної реєстрації та запису про передачу права власності на предмет іпотеки.
 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 12 листопада 2004 року між ним та закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк»,               тепер - АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір, за умовами якого йому надано кредит на придбання квартириу розмірі 33 108,00 дол. США            зі сплатою 1,08 % на місяць за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення -                              12 листопада 2019 року. 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ним та банком 12 листопада 2004 року укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю на праві приватної власності. 
З моменту укладання кредитного договору та до 2015 року умови кредитного договору ним виконувались належним чином, залишок за тілом кредиту складав близько 8 000,00 дол. США.
18 квітня 2015 року йому було проведено кардіохірургічне втручання                       і у зв`язку зі значними матеріальними витратами кредит у 2015 році погашався несвоєчасно, тому банк звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва і рішенням суду від 06 вересня 2016 року у справі                             № 760/4378/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, що набрало законної сили, з нього та поручителів за кредитним договором на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 16 647,99 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 412 537,19 грн.
11 жовтня 2016 року на виконання рішення суду ним було сплачено на користь відповідача 11 600,00 дол. США та судовий збір у розмірі                      7 930,00 грн.
У повному обсязі рішення суду він не виконав, оскільки програмне забезпечення у АТ КБ «ПриватБанк» налаштовано таким чином, що у ньому обліковується саме залишок за кредитом без урахування заборгованості, стягнутої рішенням суду, та яке після внесення ним суми 11 600,00 дол. США повідомило про те, що залишок кредиту погашено, а рахунок закритий                     і подальше внесення грошових коштів неможливе.
Вважав, що у невиконаній частині рішення суду має місце прострочка кредитора, оскільки невиконання частини судового рішення, яка залишилась, відбулося не з його вини.
Незважаючи на рішення суду, що не набрало законної сили, та сплачену ним суму, АТ КБ «ПриватБанк»звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О., який 28 вересня 2016 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень від 03 жовтня 2016 року вніс запис № 16693850, відповідно до якого право власності на предмет іпотеки - квартиру  АДРЕСА_1 , загальною площею 43,60 кв. м, житловою площею 29,50 кв. м, зареєстровано за АТ КБ «Приват Банк». Ці дії вчинені відповідно до іпотечного застереження (пункт 28 іпотечного договору), однак така реєстрація предмету іпотеки здійснена відповідачами у спосіб, що суперечить чинному законодавству, а тому підлягає скасуванню.
Зазначив також, що з 14 серпня 2004 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , квартира, яка була предметом іпотеки, у силу положень статей 60, 61 СК України належить їм на праві спільної сумісної власності, а тому згода на позасудовий спосіб врегулювання штання про звернення стягнення на предмет іпотеки у договорі іпотеки                                  від 12 листопада 2004 року не відповідала вимогам чинного законодавства, оскільки потребувала під час укладення іпотечного договору щодо спільного майна отримання окремої згоди його дружини.
Крім того, позивач вважав, що відповідачами порушено вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки зазначена квартира                є його єдиним житлом та житлом його сім`ї, а тому не може бути примусово відчужена без згоди власника.
Ураховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив суд: скасувати державну реєстрацію прав АТ КБ «Приват Банк»на нерухоме майно, а саме квартиру  АДРЕСА_1 , загальною площею 43,60 кв. м, житловою площею 29,50 кв. м, шляхом скасування                   у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 жовтня 2016 року та запису про право власності № 16693850, що внесені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
  
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у складі судді Шереметьєвої Л. А. від 19 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Скасовано державну реєстрацію прав на нерухоме майно, а саме: реєстрацію права власності та запису про передачу права власності                     ПАТ КБ «ПриватБанк» на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,60 кв. м, житловою                    29,50 кв. м, шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 31674455 від 03 жовтня 2016 року, та скасування запису про право власності № 16693850, внесені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швецем Р. О.
Стягнуто з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О., ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 640,00 грн на відшкодування сплаченого судового збору.
 
Задовольняючи позов  ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що кредитний договір між банком та позивачем був укладений в іноземній валюті, загальна площа квартири, переданої в іпотеку на забезпечення кредитного зобов`язання, не перевищує 140 кв. м та вона є єдиним постійним місцем проживання позивача, що є підставою для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому без згоди власника на квартиру не може бути звернуто стягнення.
Також суд зазначив, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року стягнуто з позивача та поручителів на користь                  ПАТ КБ «ПриватБанк заборгованість за кредитним договором                             від 12 листопада 2004 року у загальному розмірі 16 647,99 дол. США.                         11 жовтня 2016 року  ОСОБА_1 майже в повному обсязі виконав зазначене рішення суду, сплативши на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»               11 600 дол. США та судовий збір у розмірі 7 930 грн, тому звернення стягнення на предмет іпотеки є подвійним притягненням позивача до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, що суперечить статті 61 Конституції України.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2018 року скасовано.
У задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з   ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 960,00 грн.
 
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову  ОСОБА_1 , виходив із того, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснена за згодою ОСОБА_1 , що висловлена у пункті 28 договору іпотеки, а тому Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Разом з тим наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством, тому застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості. 
Отже, рішення про реєстрацію права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» на предмет іпотеки відбулось з дотриманням вимог чинного законодавства та не підлягає скасуванню з підстав, викладених у позові.
Крім того, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те,                    що звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року,                          є подвійним притягненням позивача до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, оскільки наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У січні 2019 року представник ОСОБА_1 - адвокат                  Невмержицький В. І., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і залишити рішення суду першої інстанції в силі.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу                                 № 760/4725/17-ц з Солом`янського районного суду м. Києва. 
 
28 січня 2019 року справа надійшла доВерховного Суду. 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                      від 21 березня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до                          приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О., АТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_2 , про скасування державної реєстрації та запису про передачу права власності на предмет іпотеки призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                      від 08 травня 2019 року зупинено касаційне провадження у справі                        до закінчення перегляду в касаційному порядку Об`єднаною Палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду справи                                  № 464/8589/15-ц (провадження № 61-10874св18) за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Омега», ОСОБА_5 , приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х. М., третя особа - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу предмета іпотеки, зобов`язання вчинити певні дії.
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                      від 29 січня 2020 року поновлено касаційне провадження у справі.
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                      від 29 січня 2020 року зупинено касаційне провадження у справі                              до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 760/18364/16-ц (провадження № 61-2792св19)              за позовом ОСОБА_6 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швеця Р. О., публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , департамент з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації, про скасування нотаріальної дії, визнання дій приватного нотаріуса протиправними.
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                      від 25 березня 2020 року поновлено касаційне провадження у справі.
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                      від 25 березня 2020 року зупинено касаційне провадження у справі                         до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 644/3116/18-ц (провадження № 61-23265св19)               за позовом ОСОБА_9 до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бакумової А. В. про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання протиправним та скасування рішення               про державну реєстрацію права власності, поновлення права власності, відновлення запису про державну реєстрацію права власності.
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                      від 08 липня 2020 року поновлено касаційне провадження у справі.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував,                   що звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку                       у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна, що є незаконним, він такої згоди не давав.
Отже, визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що у цьому випадку передбачає фактичний перехід               до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
12 листопада 2004 року між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», тепер - АТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір, за умовами якого позивач отримав кредит             на придбання квартири у розмірі 33 108,00 дол. США зі сплатою 1,08 %                 на місяць за користування кредитом на суму залишку заборгованості                   за кредитом з кінцевим терміном повернення - 12 листопада 2019 року.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_1 та закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» у цей же день був укладений договір іпотеки.
Згідно з договором іпотеки банк прийняв в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,60 кв. м, житловою площею 29,50 кв. м, що належить іпотекодавцю на праві приватної власності.
 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року у справі № 760/4378/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк»                                    до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10  солідарно стягнуто за кредитним договором на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту у розмірі 8 829,83 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 218 803,19 грн, за процентами - 3 721,90 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 92 228,68 грн, заборгованість за комісією - 1 498,94 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 37 143,73 грн, заборгованість за пенею - 2 597,32 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 64 361,59 грн, на загальну суму               16 647,99 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України становить 412 537,19 грн, а також судовий збір у розмірі 7923,04 грн.
Після набрання рішенням законної сили ОСОБА_1 сплачено                         11 600,00 дол. США у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та 7 930,00 грн судового збору.
 
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 03 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р. О.,                         як державним реєстратором, внесено запис № 16693850 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, відповідно до якого право власності на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 43,60 кв. м, житловою площею 29,50 кв. м, що належить позивачу, зареєстровано                   за ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 - адвоката Невмержицького В. І.,підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд                             і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи                           чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної                в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Статею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
 
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини                         і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду                                             на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи                  на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання                        або оспорювання. 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового                               або майнового права та інтересу.
 
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом,               що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова, установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно з частиною першою статті1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
 
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України«Про іпотеку»).
 
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він                            є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення.                 У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення                         на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання                       на підставі договору.
 
Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
 
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи 
на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
 
Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка діяла на час 
укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Після внесення Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» змін до статті 36 Закону України «Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки,               що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
 
Згідно з умовами іпотечного договору підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.
 
Як установлено судом 26 серпня 2016 року ОСОБА_1 отримав вимогу кредитора про сплату боргу за договором від 12 листопада 2004 року та його попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. 
 
07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває 
в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
 
Згідно з пунктом 23 частини першої статті 1 Закону України 12 травня 
1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
 
Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
 
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку»звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»). 
 
Отже, Закон України «Проіпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
 
Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що спірна квартира, квартира  АДРЕСА_1 , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ПАТ КБ «ПриватБанк» як забезпечення виконання  ОСОБА_1  умов договору про іпотечний кредит від 12 листопада 2004 року, укладеного в іноземній валюті.
 
Отже, у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р. О., як державного реєстратора, були наявні підстави для відмови     у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ПАТ КБ «ПриватБанк».
 
Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України 
«Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого 
як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постановах 
Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, провадження № 11-474апп19, від 19 травня 2020 року 
у справі № 644/3116/18-ц, провадження № 14-45цс20.
 
Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке                       є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іптекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі,              яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя всупереч дії мораторію.
 
При розгляді заяви банку про реєстрацію за ним права власності                          на квартиру приватний нотаріус Швець Р. О., як особа, що здійснює реєстрацію права власності, повинен був перевірити наявність підстав для реєстрації права власності на квартиру за банком на підставі іпотечного застереження, врахувати положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів                 в іноземній валюті» та відмовити банку у вчиненні зазначеної реєстраційної дії. 
 
Судова колегія вважає, що вищезазначені дії приватного нотаріуса                 є протиправними, тому його рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру   АДРЕСА_1  за АТ КБ «Приват Банк»підлягає скасуванню. 
 
Відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду.
 
Згідно з частиною другою статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також                    у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.
 
Таким чином, діючим законодавством закріплено, що скасування запису про реєстрацію права власності можливе у випадку скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності.
 
Отже, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги            
 ОСОБА_1 , на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер спірних правовідносин                          та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, обґрунтовано виходив із того, що є підстави для застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
 
Разом з тим мотиви районного суду про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором на підставі рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року, є подвійним притягненням позивача              до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення є безпідставними, оскільки наявність самого судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості               за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством.
 
За обставинами цієї справи, враховуючі усі наведені вище обставини, Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, рішення апеляційного суду згідно зі статтею 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі з урахуванням мотивів цієї постанови.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення                         та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову -  на відповідача.
Враховуючи те, що касаційна скарга підлягає задоволенню, постанова апеляційного суду скасуванню із залишенням без змін рішення суду першої інстанції про задоволення позову, то сплачений судовий збір за подання позову у розмірі 640,00 грн та за подання касаційної скарги у розмірі                         1 280,00 грн підлягає стягненню з АТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 .                  
 
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Невмержицького Віталія Івановича, задовольнити.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року скасувати, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 лютого 2018 року залишити в силі з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.
 
Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1  640,00 грн на відшкодування сплаченого судового збору за подання позову та 1 280,00 грн                                   на відшкодування сплаченого судового збору за подання касаційної скарги, а всього 1 920,00 грн (одна тисяча дев`ятсот двадцять грн 00 коп.).
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
Ю. В. Черняк