ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Головуючий суддя у першій інстанції : Костецький Н.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2020 року	Львів	Справа № 380/89/20 пров. № А/857/3852/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді:                                         Бруновської Н.В.
суддів:                                                             Макарика В.Я., Шавеля Р.М.
за участю секретаря судового засідання:          Волошин М.М.
представника позивача:                              Коверіна С.М.
представника апелянта:                              Каратанаса Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Санаторію «Моршин-Прикордонник» Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) на рішення  Львівського окружного адміністративного суду  від 17 лютого 2020 року у справі № 380/89/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Санаторію «Моршин-Прикордонник» Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 )  про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії, – 

ВСТАНОВИВ:

04.01.2020р. позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Санаторію «Моршин-Прикордонник» Державної прикордонної служби України в якому просив  визнати протиправною бездіяльність  та стягнути  середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні – невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку у розмірі - 77 145,32 гривень за період з 02.08.2019р. по 12.12.2019р.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17.02.2020р. позов задоволено. Суд визнав протиправною бездіяльність санаторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо нездійснення нарахування та виплату ОСОБА_1 на день звільнення 01.08.2019р. компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п.12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки.

Крім того, суд стягнув із санаторію « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку передбачену п. 12 ч.1 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки із розрахунку 580,04 грн в день за період із 02.08.2019р. по 12.12.2019р. терміном 133 дні у сумі 77145,32 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 р. № 44.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 19.03.2020 р. виправлено допущену описку в резолютивній частині судового рішення від 17.02.2020 р. у справі № 830/89/20 а саме:  замість військової частини НОМЕР_3  зазначено військова частина НОМЕР_2 .

Не погоджуючись із даною постановою, апелянт Санаторій «Моршин-Прикордонник» Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, постанову Львівського окружного адміністративного суду від 17.02.2020р. скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в позові.

Представник позивача Коверін С.М. в судовому засіданні просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник апелянта Каратанас Ю. в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу із підстав у ній зазначених.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість постанови суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав. 

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_1 проходив військову службу в санаторії « ІНФОРМАЦІЯ_1 » Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ). За період служби позивач набув статусу учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 06.11.2015р.

Наказом Голови Державної прикордонної служби України від 03.07.2019р. № 689-ос та наказом начальника санаторію «Моршин-Прикордонник» Державної прикордонної служби України від 01.08.2019р. № 58-ос ОСОБА_1 , звільненого з військової служби за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) п.2 ч.5 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 01.08.2019р. ( а.с. 10 )

12.12.2019р. Наказом начальника санаторію «Моршин-Прикордонник» Державної прикордонної служби України № 83-ОС внесені зміни в наказ начальника санаторію «Моршин-Прикордонник» Державної прикордонної служби України від 01.08.2019р. № 58-ос, а саме доповнено абзацом: виплатити ОСОБА_1 компенсацію за всі невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій яка передбачена п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2015-2019 роки в розмірі 39 562,42 грн.

Як видно з платіжного доручення від 12.12.2019р № 444. грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період 2015 р.-2019 р. в розмірі 39562 грн. 42 коп. виплачена позивачу 12.12.2019р. 

ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. З системного аналізу чинного законодавства слідує, що відносини публічної служби є предметом конституційного та адміністративного права. Підстави виникнення, проходження і припинення служби визначені не трудовим, а спеціальним законодавством, за приписами якого повинні розглядатися спори з участю публічних службовців. У разі відсутності відповідних положень у конституційному або адміністративному законодавстві суд може додатково застосувати трудове законодавство, якщо така можливість передбачена у спеціальному законі.

У разі, коли така можливість застосування трудового права у спеціальному законі не передбачена, а тому за правилами ч.6 ст.7 КАС України  суд застосовує закон, який регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права), навівши у рішенні відповідні доводи..

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Із змісту ст.117 КЗпП України  видно, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Крім того, у постанові від 15.09.2015р. в справі № 21-1765а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені ст.116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Тобто, виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Разом з цим, Конституційний Суд України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. щодо офіційного тлумачення положень  ст.233 КЗпП України  у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237 КЗпП України  роз`яснив, що згідно зі ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України. При цьому, визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Доводи апелянта про неможливість застосування норм трудового законодавства є безпідставними, оскільки спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, а тому колегія суддів дійшла висновку про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.03.2018 у справі № 806/1899/17 та постанові Верховного Суду від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16.

Таким чином, оскільки відповідач не провів з ОСОБА_2 при звільнення з військової служби остаточний розрахунок зокрема, за відповідною заявою від 26.10.2019 р. не виплачено компенсацію за невикористану додаткову відпустку, тому позивач має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні.

Як видно із матеріалів справи, позивача звільнено з військової служби 01.08.2019, а виплата компенсації за невикористану додаткову відпустку в розмірі – 39562 грн. 42 коп.   здійснена лише 12.12.2019, тобто строк затримки розрахунку складає 133 дні.

Відповідно до особистої картки грошового забезпечення за 2019 рік ОСОБА_1 (а.с.15) за два останні повні місяці нараховано та виплачено грошове забезпечення у такому розмірі: 17654,97 грн за червень та 17727,22 грн. за липень 2019 року, що за два місяці становить - 35382,19 грн. 

Таким чином, середньоденна заробітна плата становить 580,04 грн. (за останні 2 місяці – 35382,19 грн. /61 календарний день за останні два повні місяці травень на липень 2019 року. 

Разом з цим середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить - 77145,32 грн (580,04 х 133 = 77145,32)

Доводами апеляційної скарги не заперечуються та не оскаржуються розмір присуджених позивачу виплат за ст. 117 КЗпП України.

Із змісту п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений  Постановою Кабінету Мінстрів України № 100 від 08.02.1995р. видно, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 зазначеного Порядку).

Однак, в порівнянні із визначеною сумою виплаченої грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна (39562 грн. 42 коп.  вищевказані розрахункові суми 77145,32 ) не можна вважати співмірними, оскільки такі значно перевищують суму такої компенсації.

Встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019р. у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати:
-          розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
-          період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
-          ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
-          інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

При вирішенні цього питання колегія суддів враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Вказаний підхід застосований Касаційним адміністративним судом під час вирішення справи № 806/2473/18 і наведений в постанові від 30.10.2019р.

Враховуючи, що невиплачена станом на день звільнення компенсація за невикористану відпустку становить 30562,42 грн, (77145,32 середній заробіток за весь час затримки розрахунку – 39562,42 сума виплаченої компенсації за невикористану відпустку) яка виникла за 133 календарних днів і є значно меншою ніж середньомісячна заробітна плата позивача, суд вважає на можливе застосувати до даних правовідносин принцип співмірності.

Отже, з врахуванням принципу справедливості та співмірності, істотність частки складових компенсації за невикористану додаткову відпустку - 39562 грн. 42 / 77145,32 гри (середній заробіток за весь час затримки розрахунку) х 100 = 51,2%. 

Сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 51,2% становить: 508,04 гри (середня заробітна плата позивача за один робочий день) х 51,2% = 296,98 грн.; 296,98 грн х 133 (робочих дні затримки розрахунку) = 39498,39 гривень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки відповідач Санаторій «Моршин-Прикордонник» Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) як суб`єкт владних повноважень діяв не у спосіб що визначені законами та Конституцією України. При цьому, слід врахувати принцип справедливості та співмірності середнього заробітку за час затримки розрахунку який має бути перерахований та виплачений позивачу у розмірі – 39498,39 грн з урахуванням істотності частки недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника, а тому рішення суду першої інстанції у визначенні розміру слід змінити.

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу співмірності до подібних правовідносин викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року по справі № 806/345/16, від 18.07.2018р. у справі № 825/325/16, від 04.04.2018 р. у справі №524/1714/16-а, у постанові Верховного Суду України від 24.10.2011р. у справі №6-39цс11.

Крім того, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід (п.163.1 ст.163 ПК України).

В пп.164.1.1 п.164.1 ст.164 ПК України передбачено, що  загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом.

Як видно в пп.168.1.1 п.168.1 ст.168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок.

Відповідно до абз.5 п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Враховуючи те, що обов`язок щодо нарахування, утримання та сплати податку із суми доходу та відповідальність за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) податку покладається на юридичну особу (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), колегія суддів вважає, що визначення суми податку на доходи фізичних осіб та інших передбачених законом податків, зборів покладається саме на відповідача.

Інші доводи які викладені в апеляційних скаргах не спростовують висновки колегії суддів.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Із змісту ч.4.ст. 318 КАС України видно, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

В ст.242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов  вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову однак, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, що відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України є підставою для зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст.229, 243, 310, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Санаторію «Моршин-Прикордонник» Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_1 ) задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 17 лютого 2020 року у справі № 380/89/20 змінити.
Абзац третій резолютивної частини рішення викласти у наступній редакції:
Стягнути із санаторію «Моршин-Прикордонник» Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні - невиплату компенсації за невикористану додаткову відпустку у сумі – 39 498 (тридцять дев`ять тисяч чотириста дев`яносто вісім ) гривні 39 копійки із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
В решті рішення Львівського окружного адміністративного суду  від 17 лютого 2020 року у справі № 380/89/20 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя                                                                                          Н.В. Бруновська

Суддя                                                                                           В.Я. Макарик

Суддя                                                                                          Р.М. Шавель

Постанова в повному обсязі складена 25.06.2020р.