Справа № 344/20578/19 
Провадження № 22-ц/4808/777/20 
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П. 
Суддя-доповідач Ясеновенко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 липня 2020 року                  м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої                        Ясеновенко Л.В.,
суддів:                        Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,
секретаря                        Турів О.М.,
               з участю                        представників сторін,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем та факту прийняття спадщини, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене у складі судді Ковалюк І.П. 03 березня 2020 року в м. Івано-Франківську,
в с т а н о в и в :
20.11.2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем та факту прийняття спадщини.
В заяві зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 віці 83 роки померла його матір, ОСОБА_3 , а до того ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 49 років помер його брат, ОСОБА_4 , які за життя не склали жодного заповіту на належне їм майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , яка належала померлим в рівних долях.
Він здійснював догляд за своєю матір`ю у зв`язку із її захворюванням, яка постійно з 1990-х років проживала з ним у його домі аж до своєї смерті, здійснив її поховання, опікувався квартирою, що належала їй та його братові і в якій з 2004 року ніхто не проживає, зокрема, здійснюючи деякі ремонтні роботи та сплачуючи комунальні послуги.
Посилаючись на те, що він фактично прийняв спадщину, однак приватним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що ним не представлені документи, які б підтверджували фактичне проживання разом із спадкодавцем, а спадкоємцем його померлого брата є ОСОБА_2 , просив встановити факт його постійного спільного проживання з ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини та факт прийняття ним спадщини після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 03 березня 2020 року позов задоволено.
Визнано факт постійного спільного проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини.
Встановлено факт прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .
Постановляючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що матір позивача ОСОБА_3 , 1932 року народження, постійно проживала із ним та його родиною за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки він здійснював за нею догляд у зв`язку із її захворюванням, він є її спадкоємцем та має право на спадкування за законом у першу чергу, а також вважається таким, що прийняв спадщину, так як не заявив про відмову від неї.
У апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.
Зазначає, що наявні в матеріалах справи довідки Микитинецької сільської ради від 08.07.2011 року, від 15.03.2013 року, від 26.06.2013 року, від 26.12.2013 року, від 19.06.2019 року, характеристика на позивача та акт від 29.03.2013 року не є належними доказами, оскільки чотири довідки, характеристика та акт видані за три роки до дня смерті ОСОБА_3 , а довідка від 19.06.2019 року складена через три роки після смерті останньої та на підставі свідчень сусідів, тобто такі докази не підтверджують факт проживання позивача та його покійної матері протягом останніх шість місяців перед її смертю, тому не повинні були братися судом до розгляду.
Вказує, що не можуть бути належними доказами покази свідків, на які посилається суд першої інстанції, а також вказує на необхідність ретельного підтвердження факту постійного проживання та наявності спільного побуту при такому проживанні, що підтверджується судовою практикою. 
При цьому, матеріали справи не містять доказів проживання  ОСОБА_3  в с. Микитинці, а саме акту огляду житлово-побутових умов, довідки про реєстрацію з жовтня 2015 року по квітень 2016 року та довідки про отримання пенсії в с. Микитинці, а також позивач не надав жодних доказів постійного проживання (фотографій, листування), спільного побуту (придбання майна для спільних потреб, харчування, спільного бюджету) і спільного проведення часу (відпочинку, санаторно-курортного лікування). Натомість, згідно будинкової книги на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 проживала за даною адресою до кінця свого життя.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_5 вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги про відсутність у матеріалах справи доказів, які свідчать про спільне проживання позивача зі своєю матір`ю, оскільки такими доказами є копія консультативної довідки, виданої Івано-Франківським психоневрологічним диспансером, в якій зазначено, що ОСОБА_3 знаходиться на обліку в ОКЛНД з 1965 року та є інвалідом ІІ групи довічно, а також довідки Микитинецької сільської ради від 08.07.2011 року, від 15.03.2013 року, від 26.06.2013 року, від 26.12.2013 року, від 19.06.2019 року, характеристика на позивача та акт від 29.03.2013 року.
Зазначає, що ОСОБА_3 у зв`язку з наявним тяжким невиліковним психічним захворюванням періодично лікувалася в психоневрологічних закладах, не могла проживати окремо, була неспроможною фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, потребувала стороннього догляду, тому постійно проживала з позивачем та він здійснював за нею догляд. З огляду на це вважає такими, що не заслуговують на увагу доводи апелянта про відсутність доказів ведення спільного побуту (придбання майна для спільних потреб, харчування, спільного бюджету) і спільного проведення часу (відпочинку, санаторно-курортного лікування).
При цьому, твердження апелянта про те, що згідно записів будинкової книги на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 проживала за даною адресою до кінця свого життя є безпідставними, оскільки це є підтвердженням реєстрації місця проживання особи, а не факту самого проживання, а доказами постійного проживання разом зі спадкодавцем, крім реєстраційних записів у паспорті громадянина або будинковій книзі, можуть бути і інші документи, що підтверджують факт такого постійного проживання.
Також у постановах Верховного Суду, на які посилається апелянт, відсутні висновки про недопустимість підтвердження факту спільного проживання спадкоємця і спадкодавця на підставі показів свідків та на необхідність ретельного підтвердження факту постійного проживання та наявності спільного побуту при такому проживанні.
Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.
В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з мотивів, наведених у ній.
Представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнала.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про місце і час розгляду справи.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.
Встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.14). 
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер брат позивача ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 12.05.2011 року (а.с.15).
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла матір позивача ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 05.04.2016 року (а.с.16).
20.02.1978 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради депутатів трудящих на підставі рішення № 94 від 16.02.1978 було видано ордер № 0311 на службову квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_3 (на даний час АДРЕСА_3 ). Згідно списку осіб, які проживали по ордеру: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 (а.с. 18).
03.02.1994 року на підставі рішення МВК від 31.01.1994 року №26-р Агентством по приватизації державного житлового фонду видано свідоцтво про право власності на житло, згідно якого квартира, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та членам його сім`ї ОСОБА_3 в рівних долях. Відповідно до копії будинкової книги місце проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було зареєстровано за цією ж адресою (а.с. 19-22).
Згідно довідки, виданої Микитинецькою сільською радою Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області 08.07.2011 року за № 426, ОСОБА_1 , який проживає в АДРЕСА_2 , після звільнення з лав Збройних Сил не працював, опікувався матір`ю ОСОБА_3 (а.с.27).
В характеристиці, виданій Микитинецькою сільською радою Івано-Франківської міської ради, зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає у АДРЕСА_5 разом із дружиною та трьома неповнолітніми дітьми, опікується одинокою матір`ю ОСОБА_3 , 1932 р.н., яка проживає з родиною (а.с.28).
Згідно копії акту від 29.03.2013 року, складеного комісією та затвердженого головою Микитинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_2 (без реєстрації) разом з сином ОСОБА_1 та його родиною. Додаткові дані: зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 29).
Відповідно до копій довідок Микитинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 15.03.2013 року № 958, від 26.06.2013 року № 461, від 26.12.2013 року № 966 ОСОБА_3 проживає (без реєстрації) за адресою: АДРЕСА_2 разом із сином (а.с.30-32).
В остаточному лікарському свідоцтві про смерть  ОСОБА_3 № 70/15 від 05.04.2016 року зазначається: місце смерті - вдома, АДРЕСА_2 (а.с. 33).
Згідно акту № 23 від 14.06.2019 року, складеного комісією та затвердженого 19.06.2019 року Микитинецьким сільським головою, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , до моменту смерті проживала без реєстрації разом із сином ОСОБА_1 (який здійснював за нею догляд) та його родиною за адресою: АДРЕСА_2 . Вказана громадянка проживала без реєстрації за вказаною адресою з початку 90-х років. Вищезазначений акт підписаний також свідками, які підтвердили, що ОСОБА_3 проживала без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 35).
19.06.2019 року Микитинецькою сільською радою Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області на підставі акту про встановлення факту проживання № 23 видано довідку № 328, згідно якої ОСОБА_1 здійснював догляд за матір`ю ОСОБА_3 до дня її смерті, яка проживала без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.36).
Після смерті ОСОБА_3 позивач звернувся із заявою до приватного нотаріуса про прийняття спадщини. Листом від 13.08.2018 року нотаріусом було повідомлено позивача, що ним пропущено строк для подачі заяви про прийняття спадщини на майно, яке належало ОСОБА_3 , та немає фактичного прийняття спадщини (а.с. 23).
06.11.2019 року позивач звернувся із заявою до приватного нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом як спадкоємцю першої черги. Постановою про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 19.11.2019 року приватним нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що належало ОСОБА_3 , оскільки ним не надано документів, які б підтверджували фактичне проживання зі спадкодавцем (а.с. 24-25) 
Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.3 ст. 46 цього Кодексу).
Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Місцем проживання фізичної особи згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. 
Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.
Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Відповідно до п. 3.22 Глави 10 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
Оскільки наявними в справі документальними доказами підтверджується, що спадкодавець померла у АДРЕСА_2 , де зареєстрований та проживає позивач, а також документальними доказами та показами свідків підтверджується, що позивач постійно опікувався своєю матір`ю ОСОБА_3 , безпосередньо здійснював за нею догляд та вона постійно проживала із ним та його родиною за вищевказаною адресою, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають до задоволення.
Посилання відповідача у апеляційній скарзі на те, що наявні в матеріалах справи довідки Микитинецької сільської ради не є належними доказами факту проживання позивача та його покійної матері протягом останніх шість місяців перед її смертю, оскільки видані за три роки до та після дня смерті ОСОБА_3 , не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки в сукупності з іншими, зокрема наявними в матеріалах справи письмовими доказами, такі дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Доводи апелянта про те, що матеріали справи не містять доказів проживання ОСОБА_3 разом з позивачем, зокрема, акту огляду житлово-побутових умов, довідки про реєстрацію з жовтня 2015 року по квітень 2016 року, довідки про отримання пенсії в с. Микитинці, а також, що згідно будинкової книги на квартиру АДРЕСА_1 спадкодавець проживала за даною адресою до кінця свого життя спростовуються тим, що відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, ст.ст. 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово, а реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про відсутність в матеріалах справи доказів постійного проживання (фотографій, листування), спільного побуту (придбання майна для спільних потреб, харчування, спільного бюджету) і спільного проведення часу (відпочинку, санаторно-курортного лікування) ОСОБА_3 та позивача, оскільки судом встановлено, що покійна хворіла хронічним психічним захворюванням, у зв`язку з чим перебувала на обліку в ОКЛНД з 1965 року та була інвалідом ІІ групи довічно, що вбачається з копії консультативної довідки, виданої Івано-Франківським психоневрологічним диспансером (а.с. 26). Інформація про наявність у  ОСОБА_3 психічного захворювання та потреби в сторонньому догляді також міститься в долучених представником позивача до відзиву на апеляційну скаргу документах, які не є новими доказами, а такими, що подані на спростування доводів апеляційної скарги.
Такі встановлені обставини вказують на те, що  ОСОБА_3 не могла проживати окремо, потребувала стороннього догляду, при цьому матеріали справи не містять доказів щодо проживання у квартирі інших осіб, що також спростовує доводи апелянта про те, що згідно будинкової книги на квартиру АДРЕСА_1 спадкодавець проживала за даною адресою до кінця свого життя.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 03 березня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча                                                                        Л.В. Ясеновенко
Судді:                                                                                Г.П. Мелінишин
                                                                               О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 16 липня 2020 року.