Ухвала
 
30 червня 2020 року
місто Київ
 
справа № 750/29/20
провадження № 61-9410ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Яремка В. В.,
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: державний реєстратор речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації Чернігівської районної державної адміністрації Ананко Костянтин Вікторович, Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
третя особа - Орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради,
розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 травня 2020 року у складі колегії суддів: Євстафіїва О. К., Бечка Є. М., Скрипки А. А.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації Чернігівської райдержадміністрації Ананка К. В., Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк», банк) про скасування записів про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 20 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи у позові, керувався тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього іпотекодержателем не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника), оскільки таке право іпотекодержателя виникло на підставі договору про задоволення вимог останнього (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору.
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 27 травня 2020 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено частково. Скасовано записи про державну реєстрацію права власності на квартиру  АДРЕСА_1 за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» 
(далі - ПАТ «Укрсоцбанк»): № 23141380, вчинений 31 жовтня 2017 року о 10:34:17 год. державним реєстратором Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області на підставі іпотечного договору від 25 червня 2007 року, серія та № 2801, і рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 02 листопада 2017 року, індексний № 37897473; за АТ «Альфа-Банк»: № 34311565, вчинений 22 листопада 2019 року о 15:28:53 год державним реєстратором Чернігівської районної державної адміністрації Чернігівської області на підставі передавального акта без номера від 11 жовтня 2019 року, і рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26 листопада 2019 року, індексний № 49857089. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції посилався на те, що у результаті звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на нього та реєстрації права власності на цю квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк», а згодом і за АТ «Альфа-Банк» відбувся перехід права власності на неї від ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк», а надалі до АТ «Альфа-Банк». Оскільки згода ОСОБА_1 на перехід права власності на квартиру  АДРЕСА_1 у зазначений спосіб відсутня, тому цей перехід за своєю правовою природою є примусовим відчуженням цієї квартири.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140, 00 кв. м для квартири та 250, 00 кв. м для житлового будинку. Отже, звернення стягнення на квартиру  АДРЕСА_1 шляхом набуття права власності на неї та реєстрації права власності на цю квартиру за банком є неправомірним.
ІІ. ВИМОГИ та АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
23 червня 2020 року АТ «Альфа-Банк» із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Касаційна скарга обґрунтовувалася тим, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, зокрема щодо того, що у згаданому договорі іпотеки міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, у якому позивач фактично надала згоду на відчуження предмета іпотеки. За наведених умов звернення стягнення на предмет іпотеки вчинено у позасудовий спосіб, отже не є примусовим стягненням, а тому суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права. В обґрунтування заяви також посилалося на те, що суд не взяв до уваги правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 654/5280/16-ц (провадження № 61-155св17) та від 31 січня 2018 року у справі № 910/6592/16.
ІІІ. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Пунктом 3 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвалу суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті апеляційного провадження.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Зі змісту оскаржуваного судового рішення Верховний Суд встановив, що касаційна скарга є очевидно необґрунтованою, а наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо його незаконності та неправильності.
Такий висновок суд зробив з огляду на таке.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 25 червня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк») (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О. В., за реєстраційним № 2302. Згідно з цим договором іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю на забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту майнові права на незакінчену будівництвом двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до підпункту 2.4.4 пункту 2.4, пункту 3.1 та 4.1 цього договору у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Згідно з пунктом 4.5. договору іпотекодержатель має право вибору способу звернення стягнення на предмет іпотеки з тих, що передбачені у договорі, зокрема відповідно до підпункту 4.5.3 цього пункту іпотекодержатель має право на передачу йому права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Надалі, до пункту 1.1 згаданого договору внесено зміни договором між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 від 15 квітня 2008 року, який посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О. В., згідно з яким у зв`язку з завершенням будівництва та прийняттям до експлуатації квартири АДРЕСА_1 предмет іпотеки змінено з майнових прав на незакінчену будівництвом двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на цю квартиру, загальна площа якої складає 62, 1 кв. м, житлова 29, 86 кв. м.
Відомостей про те, що у власності ОСОБА_1 знаходиться будь-яке інше нерухоме житлове майно у справі відсутні.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 березня 2016 року у справі № 750/11548/15-ц, яке набрало законної сили й звернуто до виконання, з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» стягнуто кредитну заборгованість у сумі 23 224, 56 дол. США.
09 вересня 2017 року ОСОБА_1 отримала повідомлення ПАТ «Укрсоцбанк» від 07 вересня 2017 року за вих. № 958/3-42, у якому це товариство вимагає від неї протягом 30-денного строку сплати кредитної заборгованості, яка утворилася на 04 вересня 2017 року у загальній сумі 28 432, 06 дол. США, що за офіційним курсом валют на цю дату становить 732 079, 60 грн.
Крім того, цим повідомленням ОСОБА_1 попереджена, що у разі невиконання зазначеної вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Згідно з розділом «Відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно» Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08 листопада 2017 року № 103039709, державним реєстратором Чернігівської райдержадміністрації Чернігівської області вчинено запис від 31 жовтня 2017 року № 23141380 про державну реєстрацію за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на кв.  АДРЕСА_1 на підставі іпотечного договору від 25 червня 2007 року, серія та № 2801.
Відповідно до відомостей розділу «Актуальна інформація про право власності» Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 грудня 2019 року № 195410955, державним реєстратором Чернігівської райдержадміністрації Чернігівської області вчинено запис від 22 листопада 2019 року № 34311565 про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «Альфа-Банк» на підставі передавального акта від 11 жовтня 2019 року.
У справі відсутні докази надання ОСОБА_1 згоди на перехід до ПАТ «Укрсоцбанк» і, відповідно, до АТ «Альфа-Банк» права власності на квартиру  АДРЕСА_1 .
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України «Про іпотеку»).
За приписами частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положеннями статті 37 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. 
Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону України 
«Про іпотеку» її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Разом з тим, відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
У цьому випадку умовами іпотечного договору від 25 червня 2007 року, зокрема підпунктом 2.4.4 пункту 2.4, пунктом 3.1 та 4.1 цього договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про  усунення  порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги.
З наведеного випливає, що підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.
Як установлено судами та підтверджується матеріалами справи, 09 вересня 2017 року ОСОБА_1 отримала повідомлення ПАТ «Укрсоцбанк» від 07 вересня 2017 року за вих. № 958/3-42, у якому це товариство вимагає від неї протягом 30-денного строку сплати кредитної заборгованості із попередженням, що у разі невиконання зазначеної вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» має намір звернути стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
07 червня 2014 року набрав чинності Закон № 1304-VII, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:
- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;
- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140, 00 кв. м для квартири та 250, 00 кв. м для житлового будинку.
Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» 
(у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.
Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.
Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).
Отже, Закон України «Про іпотеку» безпосередньо передбачає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі способів звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. 
При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.
Водночас, Закон № 1304-VII запровадив тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що на спірну квартиру, яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово звернене стягнення на підставі Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Альфа-Банк» як забезпечення виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору.
Отже, у державного реєстратора були підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ПАТ «Укрсоцбанк», а надалі за АТ «Альфа-Банк».
Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) та від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20). Підстави для відступу від цього висновку відсутні.
Отже, встановлені судами першої та апеляційної інстанції фактичні обставини справи свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги у частині посилань на постанови Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 654/5280/16-ц (провадження 
№ 61-155св17) та від 31 січня 2018 року у справі № 910/6592/16 Верховний Суд визнає необґрунтованими, оскільки суд апеляційної інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, що узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, що викладені пізніше ніж у постановах у справах, на які посилається заявник.
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України 
«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд визнає підставним висновок, що правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.
За правилом пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Керуючись пунктом 3 частини першої, частиною другою статті 389, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на постанову Чернігівського апеляційного суду від 27 травня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно відділу державної реєстрації Чернігівської районної державної адміністрації Ананка Костянтина Вікторовича, Акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа - орган опіки та піклування Деснянської районної у м. Чернігові ради, про скасування записів про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття судом та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             С. О. Погрібний

                                                                                                            А. С. Олійник

                                                                                                            В. В. Яремко