ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2020 року 

м. Харків

Справа № 643/2058/16-ц
Провадження № 22-ц/818/1412/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого Кругової С.С.,
Суддів Бурлака І.В., Тичкової О.Ю.,
Секретаря Кучер Ю.Ю.,

Учасники справи :
позивач - Харківська місцева прокуратура № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,        
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним правочинів, визнання спадщини відумерлою,
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 22 червня 2016 року, ухвалене суддею Горбуновою Я.М., -
в с т а н о в и в :

У лютому 2016 року керівник Харківської місцевої прокуратури №4 звернувся до суду із позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, в якому просив визнати недійсним правочин, вчинений у формі договору купівлі-продажу квартири укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , визнати недійсним правочин, вчинений у формі договору купівлі-продажу квартири укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також визнати відумерлою спадщиною квартиру, що належала померлій ОСОБА_4 .
Позов мотивований тим, що під час досудового розслідування кримінального провадження було встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 з 30.03.1972 р. була зареєстрована ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією її паспорта. Останній було видано свідоцтво № НОМЕР_1 від 15.09.1999 про право власності на житло. ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується висновком судово-медичного експерта №229-с/14 від 02.03.2014 р. Невстановленою особою, використовуючи паспорт ОСОБА_3 , 13.03.2014 р. укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до якого померла - продавець, а ОСОБА_2 - покупець (договір зареєстровано в реєстрі за №1010, посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавінда Н.О.). 22.04.2014 р. укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, відповідно до якого ОСОБА_2 є продавець, а ОСОБА_1 - покупець (договір зареєстрований в реєстрі за №745, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Салигою Н.А.). Отже, під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , продавець, як сторона правочину, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності у зв`язку зі смертю. Спірна квартира перебуває під арештом відповідно до ухвали Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.08.2014 р. За інформацією наданою Одинадцятою ХДНК, після смерті ОСОБА_3 спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право власності на спадщину не видавалось. У зв`язку з чим, позивач просить визнати спадщину відумерлою та передати у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, що передбачено положеннями ст.1277 ЦК України.
Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 22 червня 2016 року, з урахуванням ухвал цього ж суду про виправлення описок від 3 листопада 2016 року та від 12 лютого 2018 року, позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним правочин, вчинений у формі договору купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за №1010 від 13.03.2014 року. Визнано недійсним правочин, вчинений у формі договору купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 745 від 22.04.2014 року. Визнано відумерлою спадщиною квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належала померлій ОСОБА_3 . Стягнуто зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Харківської місцевої прокуратури №4 сплачений судовий збір у розмірі 4 134 грн, тобто по 2 067 грн з кожного.
Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 26 листопада 2019 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишенно без зодоволення. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що умова щодо предмету спірного договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 не додержана належним чином, оскільки не відповідає дійсності фактична приналежність предмету договору в момент його укладення. Під час укладення договору купівлі-продажу квартири продавець, як сторона правочину, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності у зв`язку зі смертю. Спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право власності на спадщину не видавалось, отже після смерті ОСОБА_3 спірна квартира має бути передана територіальній громаді м. Харкова в особі Харківської міської ради, як відумерла спадщина.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1   просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено право  ОСОБА_1  на справедливий розгляд справи, оскільки в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення  ОСОБА_1  про розгляд справи, що свідчить про поважність причин неявки відповідача в судові засідання, оскаржуване рішення містить недостовірну інформацію про належне повідомлення  ОСОБА_1 . Оскаржуваним рішенням порушено право  ОСОБА_1  на мирне володіння майном. Харківською місцевою прокуратурою №4 було перевищено повноваження при поданні позовної заяви про визнання правочинів недійсними, спадщини відумерлою, асуд у повній мірі не перевірив наявність чи відсутність повноважень у прокурора на пред`явлення позову, адже позовна заява не містить правових обґрунтувань, у чому саме проявляється неналежний захист органом місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені повноваження, здійснювати такий захист у спірних правовідносинах. ОСОБА_1 не знав і не міг знати, що зазначена квартира була набута ОСОБА_2 на незаконних підставах, а тому позбавлення його права власності на квартиру є недопустимим, оскільки він є добросовісним набувачем майна. Зі змісту позовної заяви керівника Харківської місцевої прокуратури №4 неможливо зробити висновок, які саме підстави купівлі квартири відповідачем є незаконними. Неналежне виконання Харківською місцевою прокуратурою №4, як органом держави, своїх обов`язків щодо своєчасного виявлення порушення закону у набутті ОСОБА_2 квартири за адресою: АДРЕСА_1 не може бути підставою для позбавлення ОСОБА_1 зазначеного майна, яке було придбано їм за відплатним договором з дотриманням всіх вимог, встановлених нормативно-правовими актами України.

Харківською міською радою до апеляційного суду надано відзив, в якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 

Відзив мотивований тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційна скарга не спростовує фактичних обставин, що були встановлені під час розгляду справи. Наявність спірних договорів, дійсність яких не спростована в судовому порядку, позбавляє Харківську міську раду можливості виконати обов`язок подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою після спливу одного року з часу відкриття спадщини та набути за територіальною громадою право власності на спадкове майно. Сам лише факт відсутності звернення суб`єкта владних повноважень із позовом до суду, не може свідчити про свідоме зволікання уповноваженого органу щодо захисту своїх прав та інтересів.

У додаткових поясненнях поданих до апеляційного суду ОСОБА_1  звертає увагу на те, що звернення прокурора до суду в інтересах державного органу, який має відповідний представницький орган є перевищенням повноважень прокуратури, окрім випадків, передбачених законом. У матеріалах справи відсутні будь-які докази бездіяльності Харківської міської ради, докази притягнення посадових осіб Харківської міської ради до відповідальності у зв`язку з їх бездіяльністю, а тому підстав для подання позовної заяви Харківською місцевою прокуратурою №4 не було.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1  підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При розгляді справи суд першої інстанції не виконав всі вимоги цивільного судочинства, розглянув справу за відсутності відповідача ОСОБА_1 , від якого не надійшло до суду зворотнє повідомлення про отримання ним судової повістки.
Повідомлення сторін, які беруть участь у справі, про час і місце розгляду заяви повинно здійснюватися відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України.
Повідомлення сторін про час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України.
Частинами першою, третьою, п`ятою, шостою статті 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена  з  таким  розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.
Матеріали справи свідчать, що судова повістка, направлена відповідачу на 22 червня 2016 року повернулась до суду без вручення, отже суд в порушення норм процесуального права розглянув справу за відсутності відповідача, який не був належним чином повідомлений про розгляд справи.

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги стосовно розгляду справи за відсутності належного повідомлення відповідача колегія суддів приймає, оскільки ухвалене судове рішення не відповідає вимогам    ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення з  ухваленням нового про часткове задоволення позову.
Судовим розглядом встановлено, що згідно зі свідоцтвом № НОМЕР_1 від 15.09.1999 р. квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (а.с. 21).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, що підтверджується висновком судово-медичного експерта №229-с/14 від 02.03.2014 р. та актовим записом про смерть №3077 від 27.02.2014 р. (а.с.25,26, 28).

13 березня 2014 року укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_2 прийняв у власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 280 000 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О (а.с. 17,18).

22 квітня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за 343 238 грн. Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Салигою Н.А (а.с. 19,20).
      
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Реєстру прав власності на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 51594508 від 13.01.2016 року власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 . Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08.08.2014 р., на квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт (а.с.16).

За повідомленням Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_3 заяв від спадкоємців про прийняття або про відмову від спадщини не надходило, спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право власності на спадщину не видавалося (а.с.24).

Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною першою статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (стаття 658 ЦК України).

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі припинення юридичної особи чи смерті власника.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що на день укладення спірного правочину власник квартири вже помер, внаслідок чого припинилися його правоздатність та було відсутнє волевиявлення, судова колегія вважає, що перехід права власності відбувся з порушенням вимог закону, що є підставою для визнання вищевказаного договору купівлі-продажу недійсним відповідно до статті 215 ЦК України.)

Оспорюваним правочином порушуються інтереси Харківської міської ради, яка відповідно до вимог статті 1277 ЦК України зобов`язана подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Що стосується договору купівлі продажу квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрованого в реєстрі за № 745 від 22.04.2014 року, то підстав для визнання його недійсним судова колегія не вбачає.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 13 Конвенції, передбачено: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». У розвиток положень цієї статті Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також наголошує на необхідності оцінки ефективності обраного зацікавленою особою способу захисту. Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v . the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Отже, судова колегія вважає, що звернувшись з позовними вимогами про визнання цього правочину недійсним позивач обрав неефективний та неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, який не призведе до їх поновлення. 

Безпідставними є доводи апеляційної скарги, що прокурор не наділений повноваженнями звертатися до суду з цим позовом, оскільки прокурор заявивши позов до   ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у тексті позовної заяви обґрунтував, на його думку, нездійснення заходів Харківською міською радою на відновлення прав територіальної громади міста Харкова щодо визнання спадщини відумерлою (тобто навів підставу для представництва інтересів держави), а також обґрунтував, у чому, на переконання позивача, полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову).

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, відповідно до якого сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Обґрунтовуючи право на звернення до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради, керівник місцевої прокуратури посилався на те, що з моменту смерті громадянки ОСОБА_3 Харківською міською радою відповідні вимоги самостійно не пред`явлено, що спричиняє порушення права комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Наведене є підставою для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради.

Положеннями статті 1277 ЦК України визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

З наданої нотаріальною конторою інформації судом встановлено, що після смерті  ОСОБА_3 спадкова справа не заводилась і свідоцтво про право власності на спадщину не видавалось. Отже, спадщина, яка відкрилась після смерті   ОСОБА_3 та складається з квартири АДРЕСА_1 , є відумерлою, тому відповідно до правил 1277 ЦК України має бути передана територіальній громаді м. Харкова.

Доводи апеляційної скарги   ОСОБА_1 щодо втручання у його право на мирне володіння майном не можуть бути враховані судом враховуючи наступне.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. 

Ураховуючи обставини зазначеної справи, колегія суддів дійшла висновку, що визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 13 березня 2014 року, надасть змогу територіальній громаді міста Харкова за заявою її представницького органу реалізувати свій законний інтерес, а саме визнати квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною та набути її у власність, а в подальшому на виконання своїх повноважень та завдань передати її в користування найменш забезпеченим та найбільш соціально потребуючим категоріям населення територіальної громади, що свідчить про дотримання справедливої рівноваги (балансу) між загальним інтересом громади та інтересами відповідача  ОСОБА_1 , як особи, яка страждає від такого втручання, і яка не позбавлена можливості відновити своє право у спосіб звернення до   ОСОБА_2 з вимогою про відшкодування збитків з підстав передбачених статтею 661 ЦК України, а тому втручанням у право власності відповідача    ОСОБА_1 не може вважатися непропорційним та таким, що порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1   - задовольнити частково.

Заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 22 червня 2016 року - скасувати і ухвалити нове. 

Позов задовольнити частково.  

Догововір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований в реєстрі за №1010 від 13.03.2014 року - визнати недійсним. 

Квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належала померлій ОСОБА_3 - визнати відумерлою спадщиною. 

У задоволенні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрованого в реєстрі за № 745 від 22.04.2014 року - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                                         С.С. Кругова

Судді                                                                                 І.В.Бурлака

                                                                               О.Ю.Тичкова

повний текст постанови
складено 28 серпня 2020 року