ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/147/20 Справа № 206/2122/18 	  	Головуючий у першій інстанції: Кушнірчук Р. О. Суддя-доповідач: Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого -                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,
при секретарі                        Догоновій О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі  ОСОБА_1 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 28 січня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, - 

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2018 року  ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 17 лютого 2015 року між ним та відповідачем був укладений договір позики. На виконання зазначеного договору ним передано відповідачу 20000,00 доларів США. У відповідності до умов позики відповідач зобов`язався повернути йому запозичені кошти до 30 вересня 2015 року, однак взяті на себе зобов`язання до цього часу не виконав. Із зазначеної суми боргу відповідач повернув частинами лише 2100,00 доларів США. Його вимоги про повернення боргу відповідач ігнорує. Таким чином, з урахуванням поверненої суми боргу відповідач винен йому 17900,00 доларів США. До того ж за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01 жовтня 2015 року по 20 серпня 2018 року відповідач повинен сплати 1547,73 доларів США. Тому позивач, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути на свою користь з відповідача 576567,57 грн. та судові витрати в розмірі 5625,68 грн. (а.с. 32-35). 
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2019 року позов задоволено, стягнутоз ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором позики (розпискою) від 17 лютого 2015 року у розмірі 17900,00 доларів США, що станом на 28 січня 2019 року еквівалентно 497978,00 грн., та три відсотки річних за період з 01 жовтня 2015 року по 20 серпня 2018 року в розмірі 1547,73 доларів США, що станом на 28 січня 2019 року еквівалентно 43042,37 грн., а всього: 19447,73 доларів США, що станом на 28 січня 2019 року еквівалентно 540829,41 грн.; стягнуто з відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 5625,68 грн. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 
Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується, зокрема, письмовою розпискою позивача та його представника від 16.06.2020 року (а.с. 236). Клопотання ОСОБА_1 від 22.06.2020 року про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням карантину не приймається до уваги судом, оскільки карантинні заходи значно послаблені, транспортне сполучення відновлено, перешкоди для присутності в судовому засіданні відсутні. Крім того, надана відповідачем довідка ДУ "Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України" №142/2837 від 22.06.2020 року не є підтвердженням тимчасової непрацездатності заявника та неможливості бути присутнім в судовому засіданні. Також до апеляційного суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи, у зв`язку з відрядженням до м. Києва та перебуванням її довірителя на самоізоляції через досягнення 60-річного віку. ОСОБА_3 не представлено будь-яких доказів виклику її для участі в судових засіданнях судів м. Києва на 23.06.2020 року. Самий лише факт досягнення відповідачем 60-річного віку не свідчить про перебування особи на самоізоляції, враховуючи, що в особистій заяві відповідача від 22.06.2020 року про відкладення розгляду справи, що наведена вище, про перебування ОСОБА_1 на самоізоляції не зазначено. Колегія звертає увагу, що відповідачем та його представником не зазначено про неможливість участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням системи EasyCon. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 17 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у простій письмовій формі укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 взяв у борг в ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 30 вересня 2015 року (а.с. 40). 
На підтвердження отримання коштів відповідачем позивач надав суду оригінал розписки від 17 лютого 2015 року (а.с. 40). Факт одержання грошових коштів у розмірі 20000,00 доларів США визнано відповідачем, що підтверджується матеріалами цивільної справи, зокрема, змістом апеляційної скарги, протоколом та звукозаписом судового засідання суду апеляційної інстанції.
Також встановлено, що ОСОБА_2 здійснював часткове повернення позики, а саме 20.09.2016 року 1000,00 дол. США, 02.12.2016 року 500,00 дол. США, 05.01.2017 року 200,00 дол. США, 13.02.2017 року 200,00 дол. США та 20.03.2017 року 200,00 США, на загальну суму 2100,00 дол. США, що підтверджується написами на зворотній стороні боргової розписки (а.с. 40 зворот). Факт повернення вказаних грошових коштів визнається відповідачем.
Станом на 30 вересня 2015 року та на час розгляду справи апеляційним судом відповідач свого обов`язку по поверненню позики у повному обсязі не виконав, повернувши лише частину боргу в розмірі 2100,00 доларів США; розмір неповернутої суми боргу складає 17900,00 доларів США. 
Згідно висновку експерта №5032-19 за результатами проведення судової технічної експертизи документів, складеного 24 січня 2020 року судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, будь-яких незабарвлених штрихів, згаслих (невидимих) штрихів на лицьовій та зворотній стороні частині аркушу, на якому виконаний оригінал розписки від 17.02.2015 року не виявлено (а.с. 207-216). 
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 
У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. 
Разом з тим, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг певної грошової суми, так і дати її отримання. 
У Постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши факт укладення між сторонами договору позики на суму 20000,00 доларів США, отримання вказаної грошової суми відповідачем та повернення частини боргу в розмірі 2100,00 дол. США, - колегія приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу за договором позики від 17 лютого 2015 року у розмірі 17900,00 доларів США, що станом 28 січня 2019 року (день ухвалення судом першої інстанції рішення) еквівалентно 497978,00 грн., згідно офіційного курсу долара НБУ - 27,8172 грн. до 1 дол. США. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Приймаючи до уваги, що відповідач порушив умови договору позики і прострочив виконання грошового зобов`язання, оскільки кошти мав повернути в повному обсязі до 30.09.2015 року, вимоги про стягнення з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2 трьох відсотків річних від простроченої суми боргу за період з 01 жовтня 2015 року по 20 серпня 2018 року в розмірі 1547,73 доларів США, що станом на 28 січня 2019 року еквівалентно 43042,37 грн.,також підлягають задоволенню. 
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач фактично виплатив позивачу повністю суму позики, про що зазначалось на зворотній стороні боргової розписки на нижній частині аркушу, який позивачем видалено механічним шляхом, не може бути прийнято до уваги судом, зважаючи на наступне. 
Згідно змісту апеляційної скарги, записи, що робились на нижній половині аркушу боргової розписки від 17.02.2015 року про повернення коштів, мали залишити сліди (вдавлення штрихів від записів, тощо). 
Судом апеляційної інстанції, за клопотанням відповідача, було призначено у справі судову технічну експертизу документу. 
Висновком експерта №5032-19 за результатами проведення судової технічної експертизи документів, складеного 24 січня 2020 року судовим експертом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, встановлено, що будь-яких незабарвлених штрихів, згаслих (невидимих) штрихів на лицьовій та зворотній стороні частині аркушу, на якому виконаний оригінал розписки від 17.02.2015 року не виявлено (а.с. 207-216). 
Таким чином, суду надані лише докази повернення боргу на загальну суму 2100,00 дол. США. Доказів повернення боргу в іншій частині суду не надано; клопотань про витребування відповідних доказів судом - не заявлено. 
Колегія також звертає увагу, що доводи апеляційної скарги не містять непогодження відповідача із розміром стягнутих 3% річних та періодом їх нарахування. 
Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, колегія приходить до висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду - без змін. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий

Судді