ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/10917/19                                                           Суддя (судді) першої інстанції: Пащенко К.С.
                                                                                                     Суддя-доповідач: Губська Л.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Головуючого судді:                                                  Губської Л.В., 
суддів:                                                                      Епель О.В., Степанюка А.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у м. Києві   про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 01 березня 2019 року № 0014714202, № 0014744202, № 0014724202, № 0014734202.
В обґрунтування позовних вимог, перш за все, посилається на порушення контролюючим органом вимог п. 86.8 ПК України та п. 1 розд. ІІІ Наказу Міністерства фінансів України від 28.12.2015 № 1204 «Про затвердження Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень рішень платникам податків», яке виразилось у направленні податкового повідомлення рішення на четвертий робочий день, за днем розгляду заперечень. Наведе, на думку позивача є безумовною підставою для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.
По суті інкримінованого податкового правопорушення, позивач зазначає, що обов`язок платника податків, відобразити суму доходу, визначеного пп. «д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України, та нарахувати і сплатити відповідну суму податкового зобов`язання виникає за умови наявності усіх ознак передбачених цим підпунктом, а саме: прощено саме суму боргу (кредиту) кредитором; таке прощення (анулювання) здійснено кредитором за його самостійним рішенням; не пов`язане з процедурою банкрутства кредитора; здійснилося кредитором у межах строків позовної давності; про таке прощення кредитор повідомив боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто. Відсутність будь-якої з вказаних ознак означає, що прощений борг не оподатковується за цим підпунктом й у боржника не виникає обов`язку декларувати та сплачувати з нього податок.
В межах же спірних правовідносин відсутні 2 ознаки, які б визначали отримання позивачем доходу від прощення кредиту, як додаткового блага, а саме кредитором не було повідомлено позивача про прощення (анулювання боргу) та прощення боргу після спливу строків позовної давності.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено, при цьому суд першої інстанції виходив з того, що анульована сума боргу позивача по кредитному договору є основною сумою заборгованості за кредитом (тілом кредиту), а тому вказана сума у відповідності до підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України є додатковим благом платника податку (позивача) та підлягає включенню до його загального місячного (річного) оподатковуваного доходу за 2016 рік.
Не погоджуючись з судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
Доводи апеляційної скарги здебільшого відтворюють зміст позовної заяви, яким, як вважає апелянт, судом не надано належної оцінки.
Так, на думку апелянта, суд першої інстанції неправильно розтлумачив пп. «д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України та як наслідок не дослідив, що відсутність будь-якої з ознак, визначених цим підпунктом означає, що прощена заборгованість не оподатковується й боржник не має обов`язку декларувати та сплачувати з неї податок.
Позивач доводить, що оскільки у кредитному договорі був зазначений строк погашення кредиту, з урахуванням положень Цивільного кодексу України, строк позовної давності минув ще у 2008 році, що виключає можливість віднесення суми прощеного боргу до доходу позивача як додаткового блага на підставі пп. «д» пп. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому йдеться про правильність рішення суду першої інстанції і необґрунтованість доводів апелянта, у зв`язку з чим, рішення суду має бути залишеним без змін.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції установлено і підтверджується матеріалами справи, що 14.10.2005 між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», який змінив найменування на Відкрите акціонерне товариство «Сведбанк», а після - на Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», та ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір № 376/Л. 
За умовами даного договору Банк надав позивачу кредит у вигляді кредитної лінії, що поновлюється, в розмірі 500  000, 00 грн, строком погашення з 14.10.2005 по 14.10.2008.
Додатковою угодою № 1 від 01.12.2005 до кредитного договору, суму коштів збільшено до 850  000, 00 грн, а додатковою угодою № 2 від 28.12.2005 - суму грошових коштів збільшено до 1 350 000, 00 грн. 
Кредитні кошти призначені на споживчі цілі. 
Відповідно до п. 1.2 Кредитного договору, кредит надано у готівковій формі через касу банку на підставі заяви   ОСОБА_1 .
Плата за користування кредитом, відповідно до п. 1.3. Кредитного договору, встановлена у розмірі 21,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом.
Згідно п. 3.1. Кредитного договору, ОСОБА_1 , зобов`язався здійснювати погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення коштів на позичковий рахунок № НОМЕР_1 щомісяця через касу Банку, згідно Додатку № 3, що є невід`ємною частиною Кредитного договору. 
Проценти за користування кредитом сплачуються щомісяця в період з 01 по 10 число включно за попередній місяць та на момент повернення кредиту на рахунок відсотків № НОМЕР_2 через касу Банку.
Наведені обставини встановлені рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 16.05.2011 в цивільній справі № 2-240/11.
28.11.2012 на підставі договору факторингу № 15 відбулося відступлення до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» права вимоги заборгованості (включаючи суму наданого кредиту, відсотки нараховані банком за користування кредитом, комісії, штрафні санкції ) по кредитному договору № 376/Л від 14.10.2015.
На момент укладення цього договору загальна заборгованість  грошових вимог щодо ОСОБА_1 по кредитному договору № 376/Л від 14.10.2005 складала 7  136  064, 78 грн.
Відповідно до повідомлення про анулювання боргу № 512719/И_4524 від 26.11.2015, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» повідомило позивача про анулювання кредитної заборгованості за кредитним договором № 376/Л від 14.10.2005 в загальному розмірі 6  700  932, 78 грн, з яких:
914  868, 00 грн - заборгованість по основній сумі кредиту;
1  815  586, 27 грн - заборгованість по відсоткам;
3  970  478, 51 грн - заборгованість по пені.
Також цим повідомленням роз`яснено позивачеві, що анульована сума заборгованості є його доходом, отриманим як додаткове благо, у зв`язку з чим він повинен самостійно відобразити зазначену суму у річній податковій декларації та сплатити податок на доходи фізичних осіб та військовий збір.
Зазначене повідомлення отримано позивачем 22.04.2016.
В період з 21.01.2019 по 25.01.2019 фахівцями відповідача було проведено позапланову невиїзну перевірку фізичної особи ОСОБА_1  з питань дотриманя вимог своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з отриманого доходу у вигляді додаткового блага, результати якої оформлені актом № 115/26-15-42-02-30/ НОМЕР_3 від 28.01.2019.
Проведеною перевіркою виявлено ряд порушень, а саме:
- п. 179.1 ст. 179 розділу ІV Податкового кодексу України з урахуванням п.п. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49 ПК України, не надано до ДПІ у Голосіївському районі ГУ ДФС у м. Києві податкову декларацію про майновий стан і доходи з відповідними додатками за 2016 рік;
- п.п. «а» п. 176.1 ст. 176, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44 ПК України, не надано до перевірки Книгу обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу;
- п.п. 168.2.1 п. 168.2 ст. 168 з урахуванням вимог п.п. «д» п.п. 164.2.17 п. 164.2 ст. 164 ПК України, не задекларовано річний оподатковуваний дохід за 2016 рік у сумі 914 868,00 грн. та не перераховано до бюджету податок на доходи фізичних осіб в сумі 164 676,24 грн.;
- п.п. 1.2, п.п. 1.3 п. 161 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних Положень ПК України, не нараховано, не утримано та не перераховано до бюджету військовий збір за 2016 рік у сумі 13 723,02 грн.
Висновки контролюючого органу ґрунтуються на тому, що позивач, отримавши дохід у вигляді анульованої (прощеної) заборгованості в сумі 914  868, 00 грн в порушення наведених вимог ПК України не відобразив його у річній податковій декларації.
Не погоджуючись з висновками акту перевірки, позивач, 12.02.2019 подав свої заперечення, які рішенням відповідача № 23195/С/26-15-42-02-27 від 26.02.2019 залишені без задоволення, а висновки акту перевірки - без змін.
На підставі висновків акту перевірки 01 березня 2019 року, ГУ ДФС у м. Києві прийняті наступні податкові повідомлення-рішення:
- № 0014714202, яким було збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 164  676, 24 грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 41  169, 06 грн;
- № 0014744202, яким було збільшено суму грошового зобов`язання з військового збору у розмірі 13  723, 02 грн та застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 3  430, 76 грн;
- № 0014724202, застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 170, 00 грн;
- № 0014734202, застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 510, 00 грн.
Наведені податкові повідомлення-рішення були оскаржені позивачем в адміністративному порядку, проте рішенням  Державної фіскальної служби України від 07.05.2019 № 20987/6/99-99-11-05-01-25 вони залишені без змін, а скарга без задоволення, що стало підставою для звернення позивача до суду з цим позовом.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач як суб`єкт владних повноважень довів суду, що діяв правомірно, з чим погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначення вичерпного переліку податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).
По-перше, стосовно доводів апелянта щодо несвоєчасного направлення податкових повідомлень-рішень колегія суддів зазначає наступне.
Так, відповідно до п. 86.8 ст. 86 ПК України податкове повідомлення-рішення приймається керівником контролюючого органу (його заступником) протягом десяти робочих днів з дня, наступного за днем вручення платнику податків акта перевірки у порядку, передбаченому статтею 58 цього Кодексу, для надсилання (вручення) податкових повідомлень-рішень (за результатами фактичної перевірки - з дня реєстрації (надходження) акта такої перевірки до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків), а за наявності заперечень посадових осіб платника податків до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки - протягом трьох робочих днів, наступних за днем розгляду заперечень і надання (надсилання) письмової відповіді платнику податків.
Згідно абзацу 3 пункту 1 розділу ІІІ Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 № 1204, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 року за № 124/28254, після підписання податкове повідомлення-рішення (крім податкового повідомлення-рішення за формою «Ф») не пізніше наступного робочого дня надсилається (вручається) платнику податків. Податкове повідомлення-рішення за формою «Ф» надсилається (вручається) платнику податків у терміни, встановлені Кодексом для податків на майно фізичних осіб.
За встановленими обставинами справи, заперечення позивача від 12.02.2019 на акт перевірки розглянуті 26.02.2019, на третій робочий день, 01.03.2019, прийняті оскаржувані податкові повідомлення рішення, які, як стверджує позивач, 04.03.2019 були йому направлені. 
Враховуючи, що 02.03.2019 та 03.03.2019 були вихідними днями, відповідачем скеровані податкові повідомлення-рішення 04.03.2019, тобто на наступний робочий день, що свідчить про дотримання вимог п. 86.8 ст. 86 ПК України пункту 1 розділу ІІІ Порядку № 1204, у зв`язку з чим доводи позивача в цій частині є незмістовними.
Спірним питанням в межах даної справи є правомірність віднесення податковим органом суми прощеної (анульованої) кредитором заборгованості до складу оподаткованого доходу як додаткового блага на підставі абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України. Вимоги ж щодо сплати позивачем військового збору, обрахованого з такої суми, та зобов`язання позичальника відобразити анульовану суму боргу у складі оподаткованого доходу шляхом подачі податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік є похідними за своєю суттю, оскільки безпосередньо пов`язані із нарахуванням фіскальними органами оподатковуваного доходу позивача як об`єкту оподаткування військовим збором.
Так, підпунктом 14.1.47 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що додатковим благом є кошти, матеріальні чи нематеріальні цінності, послуги, інші види доходу, що виплачуються (надаються) платнику податку податковим агентом, якщо такий дохід не є заробітною платою та не пов`язаний з виконанням обов`язків трудового найму або не є винагородою за цивільно-правовими договорами (угодами), укладеними з таким платником податку.
Згідно пункту 164.1 статті 164 ПК України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Відповідно до підпункту «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді суми боргу платника податку, анульованого (прощеного) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності. Якщо кредитор повідомляє платника податку - боржника рекомендованим листом з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто про анулювання (прощеного) боргу та включає суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було анульовано (прощеного), такий боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації.
За встановленими обставинами справи 14.10.2005 між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (в подальшому змінено назву на Публічне акціонерне товариство «Сведбанк») та позивачем було укладено кредитний договір № 376/Л, на суму 1  350  000, грн (з урахування додаткових угод про збільшення суми кредитування).
Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 16.05.2011 в справі 2-240/11 з ОСОБА_1 стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» заборгованість по кредиту в розмірі 1 350  000, 00 грн; заборгованість по процентам - 936  660, 50 грн, а всього заборгованість в сумі 2 286  660, 50 грн.
Також, рішенням Господарського суду міста Києва від 07.07.2011 в справі № 2/73 стягнуто солідарно з Закритого акціонерного товариства «Акціонерне товариство закритого типу «Коростенський фарфор» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Садра-Деко» (поручителі ОСОБА_1 за кредитним договором № 376/л від 14 жовтня 2005 року) на користь Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» заборгованість за кредитним договором № 376/л від 14 жовтня 2005 року, що складається з - 1 350  000, 00 грн заборгованості з повернення кредиту та 1 308  450, 50 грн заборгованості по процентам.
Одночасно слід зазначити, що позивачем не наведено та в матеріалах справи не міститься відомостей щодо виконання зазначених судових рішень.
Як вбачається з листа ТОВ «ФК «Вектор Плюс» від 14.09.2018 № 14/09/2018/1, 28.11.2012 на підставі договору факторингу № 15 відбулося відступлення до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» права вимоги заборгованості (включаючи суму наданого кредиту, відсотки нараховані банком за користування кредитом, комісії, штрафні санкції ) по кредитному договору № 376/Л від 14.10.2015.
Також, 28.11.2012 було відступлено право вимоги за іпотечним договором № б/н від 01.12.2015 на підставі договору факторингу № 15 від 28.11.2012 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами.
На момент укладення цього договору, загальна заборгованість прав грошових вимог щодо ОСОБА_1 по кредитному договору № 376/Л від 14.10.2005 складала 7  136  064, 78 грн.
З моменту отримання права грошової вимоги, боржник ОСОБА_1 не виконував свої грошові зобов`язання перед новим кредитором, у звя`зку з чим останній змушений був погасити заборгованість шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
З дати отримання на баланс об`єкта застави, переданого боржником в якості забезпечення, було припинено зобов`язання, визначене кредитним договором, і прийнято рішення щодо анулювання залишку боргу ОСОБА_1 по кредитному договору № 376/Л від 14.10.2005.
Відповідно до повідомлення про анулювання боргу № 512719/И_4524 від 26.11.2015, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» повідомило позивача про анулювання кредитної заборгованості за кредитним договором № 376/Л від 14.10.2005 в загальному розмірі 6 700 932, 78 грн, з яких:
914 868, 00 грн - заборгованість по основній сумі кредиту;
1 815 586, 27 грн - заборгованість по відсоткам;
3 970 478, 51 грн - заборгованість по пені.
Одночасно позивача повідомлено, що сума анульованого (прощеного) кредитором боргу включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, з якого позичальник, в порядку, розмірах та строки, передбачені чинним законодавством України, самостійно сплачує податок з доходів фізичних осіб та відображає їх у річній податковій декларації.
Відповідно до наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, копію повідомлення вручено 22.04.2016 особі за довіреністю - Кальновець С.М .
Отже, кредитором було дотримано умови щодо повідомлення боржника про прощення (анулювання) боргу, визначені статтею 164 ПК України, а відтак, позивач зобов`язаний був відобразити суму отриманого додаткового блага в податковій декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік та самостійно сплатити податок на доходи з фізичних осіб.
Сума прощення становить 6 700 932, 78 грн, яка складається з основного боргу у сумі 914 868, 00 грн;  заборгованості по відсоткам у сумі 1 815 586, 27 грн та заборгованості по пені у сумі 3 970 478, 51 грн.
З акту перевірки вбачається, що відповідачем, як за базу оподаткування, взято анульовану банком заборгованість у розмірі 914 868, 00 грн і саме на вказану суму позивачу нарахований податок на доходи фізичних осіб.
Отже, контролюючий орган обґрунтовано вважав, що у даному випадку доходом позивача є основна сума боргу (тіло кредиту) у розмірі 914 868, 00 грн без урахування процентів за користування кредитом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зазначила, що зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.
Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду, зробленого в цій справі, за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.
Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов, початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).
Аналогічний висновок міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року в справі № 536/1841/15-ц.
З приводу посилань позивача на закінчення строку позовної давності щодо суми заборгованості колегія суддів зазначає таке.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).
Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Стаття перша ЦК України визначає відносини, що регулюються цивільним законодавством.
Так, згідно ч. 2 цієї статті до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
У зв`язку з чим, посилання позивача на загальні положення цивільного законодавства щодо строку позовної давності не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.
В свою чергу, частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтею 605 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.
Перелік додаткових благ, які включаються до оподатковуваного доходу, встановлений підпунктом 162.2.17 пункту 16.2 статті 162 ПК України, є вичерпним, до якого згідно з підпунктом «д» включається дохід, отриманий платником податку як додаткове благо (крім випадків, передбачених статтею 165 цього Кодексу) у вигляді основної суми боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, не пов`язаним з процедурою банкрутства, до закінчення строку позовної давності, у разі якщо його сума перевищує 50 відсотків однієї мінімальної заробітної плати (у розрахунку на рік), встановленої на 1 січня звітного податкового року. Кредитор зобов`язаний повідомити платника податку - боржника шляхом направлення рекомендованого листа з повідомленням про вручення або шляхом укладення відповідного договору, або надання повідомлення боржнику під підпис особисто про прощення (анулювання) боргу та включити суму прощеного (анульованого) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, за підсумками звітного періоду, у якому такий борг було прощено. Боржник самостійно сплачує податок з таких доходів та відображає їх у річній податковій декларації. У разі неповідомлення кредитором боржника про прощення (анулювання) боргу у порядку, визначеному цим підпунктом, такий кредитор зобов`язаний виконати всі обов`язки податкового агента щодо доходів, визначених цим підпунктом.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що додаткове благо визначається як дохід у разі приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Грошова сума, яка надана в кредит, підлягає поверненню, тому сама по собі ця сума не збільшує дохід платника податку. Водночас, у разі коли відпадуть встановлені законом та/або договором підстави для витребування кредитором у боржника грошової суми, наданої на умовах повернення, у платника податку - боржника виникає приріст фінансових показників за рахунок суми, взятої в борг.
Таким чином, сума кредиту, прощена (анульована) банком, збільшує дохід платника податку і включається в його оподатковуваний дохід. Разом з тим проценти (у випадку їх нарахування), які нараховані банком за умовами договору за користування кредитом, та підвищені проценти, нараховані у разі прострочення платежу, не є доходами, які призводять до приросту показників фінансового та/або майнового стану платника податку. Відповідно, у разі прощення (анулювання) процентів, нарахованих за користування кредитом, та підвищених процентів, нарахованих у разі прострочення платежу, відсутні підстави вважати їх додатковим благом платника податку.
З викладеного слідує, що під додатковим благом розуміється тільки основна сума боргу (кредиту) платника податку, прощеного (анульованого) кредитором за його самостійним рішенням, і не включає в цю суму боргу (кредиту) проценти, нараховані за користування кредитом, прощені (анульовані) кредитором.
За таких обставин, правильною є позиція відповідача щодо порушення позивачем абзацу «д» підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 ПК України та про нарахування позивачу грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб, де базою оподаткування визначено тіло кредиту.
Наведені норми також вказують на те, що основна сума боргу (кредиту) платника податку прощена (анульована) кредитором за його самостійним рішенням є доходом такого платника. Визначальною ознакою доходу платника податку, як об`єкта та бази оподаткування податком з доходу фізичних осіб, в тому числі у вигляді додаткового блага, є приріст показників фінансового та/або майнового стану платника податку.
При прощенні (анулюванні) заборгованості особа одержує економічну вигоду у вигляді збереження активів у силу припинення належного кредитору права вимоги та кореспондуючого цій вимозі обов`язку боржника витрачати кошти на погашення заборгованості за кредитом.
Крім того, кредитор в свою чергу має належним чином повідомити платника податку - боржника про анулювання (прощеного) боргу (рекомендованим листом з повідомленням про вручення, шляхом укладення відповідного договору, шляхом надання повідомлення боржнику під підпис особисто) та включити суму анульованого (прощеного) боргу до податкового розрахунку суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку. Боржник (платник податків), який отримав додаткове благо у вигляді прощення (анулювання) суми основного боргу за кредитом та який був належним чином повідомлений про прощення (анулювання) такого боргу, зобов`язаний відобразити анульовану суму боргу у складі оподатковуваного доходу з обчисленням та перерахуванням до бюджету відповідних сум податку, в тому числі і військового збору.
Законом України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набрав чинності 01 січня 2015 року, внесено зміни до пункту 16-1 підрозділу 10 розділу XX «Перехідні положення» Податкового кодексу України, у відповідності до яких тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.
Платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу. Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.
Фізичні особи - за результатами звітного податкового року самостійно розраховують військовий збір в розмірі 1,5 відсотків чистого оподатковуваного доходу, відображають в річній податковій декларації та сплачують в терміни, передбачені для сплати податку на доходи фізичних осіб за відповідний період. Першим звітним податковим періодом для нарахування військового збору з доходів фізичних осіб - підприємців є 2015 рік.
Тобто, отримання фізичною особою доходу, зокрема, у вигляді додаткового блага, обумовлює виникнення в неї обов`язку зі сплати військового збору з такої суми, що свідчить про обґрунтованість висновків податкового органу і в цій частині.
Відповідно до п. 179.1 ст. 179 ПК України платник податку зобов`язаний подавати річну декларацію про майновий стан і доходи (податкову декларацію) відповідно до цього Кодексу.
Податкові декларації платників податків подаються за базовий звітний (податковий) період, о дорівнює: календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб - до 1 травня року, що настає за звітним (п.п. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49 ПК України).
Згідно з п. 120.1 ст. 120 ПК України неподання (крім випадків, якщо податкова декларація не подається відповідно до пункту 49.2 статті 49 цього Кодексу) або несвоєчасне подання платником податків або іншими особами, зобов`язаними нараховувати і сплачувати податки та збори, податкових декларацій (розрахунків), а також іншої звітності, обов`язок подання якої до контролюючих органів передбачено цим Кодексом, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 170 гривень, за кожне таке неподання або несвоєчасне подання.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2016 рік за наявності обставин, за яких доходи підлягають декларуванню.
Враховуючи наведене, застосування до позивача штрафу за неподання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2016 рік є правомірним.
За приписами п. 44.3 ст. 44 ПК України платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених пунктом 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом не менш як 1095 днів (2555 днів - для документів та інформації, необхідної для здійснення податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до статті 39 цього Кодексу) з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а в разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності. 
Відповідно до п. п. «а» п. 176.1 ст. 176 ПК України платники податку зобов`язані вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку.
Форми такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.
Так, наказом Міністерства доходів і зборів України 23.06.2017 № 591 затверджено форму Книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу та Порядку ведення обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу.
Цей порядок поширюється на фізичних осіб - платників податків (далі - платники податків), які отримують доходи та відповідно до  розділу IV  Податкового кодексу України (далі - Кодекс) зобов`язані подавати податкову декларацію про майновий стан і доходи  (далі - декларація) та/або мають право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку, крім осіб, які перебувають на податковому обліку як самозайняті особи.
Відповідно до п.121.1 ст.121 ПК України, зокрема, ненадання платником податків контролюючим органам оригіналів документів (крім документів, отриманих з Єдиного реєстру податкових накладних) чи їх копій при здійсненні податкового контролю у випадках, передбачених цим Кодексом, тягнуть накладення штрафу у розмірі 510 гривень.
Таким чином, застосування до позивача штрафу за ненадання до перевірки книги обліку доходів витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу є правомірним.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 травня 2020 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду.

Головуючий-суддя                                                                                Л.В. Губська
Судді                                                                                                    О.В. Епель
                                                                                                              А.Г. Степанюк