П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
21 вересня 2020 року                                                                                  м. Київ
 
Справа № 22-9876                                                  Головуючий у1-й інстанції - Рудюк О. Д.
Унікальний № 363/2174/19                                                               Доповідач - Пікуль А. А.
 
Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:
 
                    головуючого                                       Пікуль А. А.
                    суддів                                                  Гаращенка Д. Р.
                                                                                 Невідомої Т. О.
                    
розглянувши в порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», адвоката Крилової Олени Леонідівни, на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 квітня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
 
у с т а н о в и л а:
 
У травні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» пред`явив в суд позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 11 492 грн 58 коп. за кредитним договором № б/н від 06 квітня 2015 року (а.с.1-3).
Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що відповідно до укладеного кредитного договору б/н від 06 квітня 2015 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 2 000 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом.
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанк разом з запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між нею і банком кредитний договір, що підтверджується підписом відповідача.
Як вказував позивач, у порушення норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, що підтверджується розрахунком заборгованості, копією заяви позичальника, витягом з «Тарифів Банку», витягом з «Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою».
У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором у відповідача  ОСОБА_1  станом на 16 квітня 2019 року виникла заборгованість 11 492 грн 58 коп., яка складається з наступного: 1 226 грн 10 коп. заборгованості за тілом кредиту; 2 328 грн 32 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту; 5 564 грн 70 коп. нарахованої пені за прострочене зобов`язання; 1 350 грн нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6. «Умов та правил надання банківських послуг»; 500 грн  штраф (фіксована частина); 523 грн 46 коп. штраф (процентна складова).
          Заочним Вишгородського районного суду Київської області від 27 квітня 2020 року в позові АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено за недоведеністю заявленого позову. 
 
Не погодившись з рішенням суду, представник АТ КБ «ПриватБанк», адвокат Крилова О. Л.,  подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити в повному обсязі (а.с.106-110).
Відзиву на апеляційну скаргу  ОСОБА_1  у визначений судом строк не подала.
 
За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга представника АТ КБ «ПриватБанк», адвоката Крилової О. Л., на заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 квітня 2020 року розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді Пікуль А. А., з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія доходить висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.
 
При розгляді справи районним судом були встановлені наступні обставини.
          06 квітня 2015року  ОСОБА_1  було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг позивачем у справі.
Звертаючись до суду позивач послався на те, що  ОСОБА_1 , підписавши анкету-заяву підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою» та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» районний суд виходив із того, що позивачем не надані суду первісні виписки по рахунку надання позивачем відповідачу 2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку відповідно до анкети-заяви від 06 квітня 2015 року. На підтвердження вимог ст. 1054 ЦК України, щодо виконання своїх зобов`язань, а саме позивачем надано грошові кошти відповідачу у розмірі та умовах встановленим договором, на який посилається в обґрунтуванні своїх позовних вимог в матеріалах справи докази відсутні. Розрахунок заборгованості, копія заяви позичальника, витяг з «Тарифів Банку» та витяг з «Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою», не може розцінюватися судом, як належний та допустимий доказ порушення виконання  ОСОБА_1  зобов`язань за кредитним договором від 06 квітня 2015 року, оскільки копія анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку від 06 квітня 2015 року, яка подана позивачем, не містить розмір наданих кредитних коштів, процентної ставки за користування кредитом, а також не зазначено яку саме кредитну картку забажала відкрити  ОСОБА_1  на своє ім`я, відповідно до Тарифів обслуговування кредитних карт. В розрахунку кредитної заборгованості, банк посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, як невід`ємні частини договору. Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цим витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витягом з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, відповідач, підписуючи заяву від 06 квітня 2015 року, ознайомилась і погодилась з ними, а також, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати відсотків, пені та штрафів, та саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках нарахування.
Роздруківка ж із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
 
При перевірці указаних висновків районного суду у контексті доводів апеляційної скарги апеляційний суд  виходить з наступного.
          За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Звертаючись до суду з даним позовом, АТ КБ «Приватбанк» посилався на те, що відповідно до укладеного з відповідачем договору б/н від 06 квітня 2015 року  ОСОБА_1  отримала кредит у розмірі 2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.
На підтвердження умов договору банк надав суду копію анкети-заяви  ОСОБА_1  від 06 квітня 2015 року про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.
Питання щодо обставин, які підлягають доказуванню, та достатності наданих суду доказів вирішується судом в ході підготовки справи до розгляду. Районний суд в порушення вимог процесуального закону указаних питань не вирішував. 
Тому під час апеляційного розгляду в порядку, визначеному ст. 367 ЦПК України, судом досліджено у якості нових доказів: 1) довідку АТ КБ «ПриватБанк» про надання кредитних карт  ОСОБА_1  (а.с.115); 2) виписку по рахунку ОСОБА_1 за період з 01 січня 1999 року до 07 червня 2020 року (а.с.111-113).   
Згідно з відомостями довідки АТ КБ «ПриватБанк» про надання кредитних карток  ОСОБА_1  було надано кредитну картку № НОМЕР_1 від 06 квітня 2015 року строком дії до серпня 2018 року (а.с.115).
Згідно з відомостями виписки про рух коштів за період  з травня 2015 року до березня 2020 року  ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами та поповнювала кредитну картку № НОМЕР_1 (а.с.111-113).
При вирішенні справи районний суд також не звернув уваги на відомості письмових доказів, зокрема, анкети-заяви від 06 квітня 2015 року (а.с.13), в ході їх оцінки та дійшов помилкового висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк».
Ураховуючи наведене, при вирішенні питання існування між сторонами договірних правовідносин у сфері кредитування до даних правовідносин слід застосовувати положення ст. 634 ЦК України. 
З огляду на конкретний зміст даного договору приєднання та дату його укладення - квітень 2015 року, апеляційний суд доходить висновку про те, що до даних правовідносин не можуть бути застосовані висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі за позовом  ПАТ «КБ «Приватбанк» до фізичної особи про стягнення заборгованості за картковим кредитом (справа № 342/180/17), які стосуються правовідносин, що виникли у 2011 році.
 
На підтвердження своїх вимог щодо стягнення заборгованості АТ КБ «Приват Банк» було надано розрахунок заборгованості  ОСОБА_1  за кредитним договором № б/н від 06 квітня 2015 року станом на 16 квітня 2019 року, відповідно до якого заборгованість відповідача за кредитом складає 11 492 грн 58 коп.
Розрахунок заборгованості є чітким, повним та розгорнутим по окремим категоріям. Відомості указаного розрахунку узгоджуються з відомостями виписки по рахунку  ОСОБА_1  за період з травня 2015 року до березня 2020 року (а.с.111-113).  Даних на його спростування матеріали справи не містять. 
Разом з тим, як вже встановлено вище, строк кредитування за наданим ОСОБА_1  кредитом закінчився у серпні 2018 року (а.с.115).
Отже правові підстави для стягнення заборгованості по пені, нарахованої за період з 01 вересня 2018 року до 16 квітня 2019 року відсутні, оскільки  право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, а саме з 01 вересня 2018 року. 
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, який в силу положень ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч. 4 ст. 263 ЦПК України апеляційний суд, з метою забезпечення однакового застосування норм матеріального права, вважає за необхідне врахувати при виборі і застосуванні норм права для вирішення даного спору. 
За таких обставин, ураховуючи той факт, що у даному випадку строк кредитування закінчився у серпні 2018 року, стягненню підлягає заборгованість за пенею, яка утворилась станом на 31 серпня 2018 року, а саме 1 473 грн (а.с.12).
Крім того, як убачається з наданого розрахунку, Банк просив стягнути з боржника заборгованість за пенею за прострочене зобов`язання та заборгованість за пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн за накопичувальним підсумком на звітну дату. Тобто має місце подвійне нарахування пені за несвоєчасність сплати боргу.
У ст. 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.
Нараховуючи божнику пеню за прострочене зобов`язання та пеню за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн, Банк не дотримався положень, закріплених у Конституції України  щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
          За таких обставин вимоги в частині стягнення пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн за накопичувальним підсумком на звітну дату у розмірі 1 350 грн.
Ураховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості у загальному розмірі 5 779 грн 28 коп., з яких: заборгованість  за тілом кредиту -  1 226 грн 10 коп.; заборгованість за простроченим тілом кредиту - 2 328 грн 79 коп.; заборгованість за пенею за прострочене зобов`язання - 1 473 грн; штрафи  - 751 грн. 39 коп. ( 500 + 251, 39 (5% від  5027,89). 
 
За правилами ч. 1 ст. 376 ЦПК України самостійними підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
 
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування рішення районного суду з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
При ухваленні нового рішення про задоволення позову відповідно до положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь  АТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню 4 802 грн 50 коп. на відшкодування судових витрат позивача по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги за мінімальною ставкою (1 921 + 2 881,50; а.с.36, 116).
Керуючись ст. ст. 367-368, 374-376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-
 
П О С Т А Н О В И Л А :
 
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», адвоката Крилової Олени Леонідівни, задовольнити частково. 
 
Заочне рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 квітня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.
 
Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2 , яка зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 ) на користь  Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (ЄДРПОУ 14360570, місцезнаходження: м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д)  в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № б/н від 06 квітня 2015 року 5 779  (п`ять тисяч сімсот сімдесят дев`ять) грн 28 коп., з яких: заборгованість  за тілом кредиту у розмірі 1 226  (одна тисяча двісті двадцять шість) грн 10 коп.; заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі 2 328 (дві тисячі триста двадцять вісім) грн 79 коп.; заборгованість за пенею за прострочене зобов`язання у розмірі 1 473 (одна тисяча чотириста сімдесят три) грн; заборгованість по судовим штрафам у розмірі 751 (сімсот п`ятдесят одна) грн 39 коп. та 4 802 (чотири тисячі вісімсот дві)  грн. 50 коп. на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору, а всього: 10 581 (десять тисяч п`ятсот вісімдесят одну)  грн 78 коп.
 
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.  

Головуючий                                                                      А. А. Пікуль
 
Судді                                                                                  Д. Р. Гаращенко
 
Т. О. Невідома