18 серпня 2020 року                                                  Справа № 991/6413/20
Провадження №11-сс/991/690/20

ОКРЕМА ДУМКА
СУДДІ ОСОБА_1 
18 серпня 2020 року більшістю членів колегії суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду прийнято рішення, яким задоволено апеляційну скаргу прокурора САП ОСОБА_2 ; скасовано ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 03 серпня 2020 року та постановлено нову ухвалу, якою клопотання детектива НАБУ ОСОБА_3 про здійснення спеціального досудового розслідування від 30 липня 2020 року задоволено та дозволено здійснювати спеціальне досудове розслідування щодо підозрюваного ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №42014000000000364 від 07.05.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 3 ст. 209 Кримінального кодексу України.
Однак я не погоджуюсь із позицією більшості суддів – членів колегії з наступних підстав.
Приймаючи вказане рішення, колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду виходила із того, що ОСОБА_4 є підозрюваним у кримінальному провадженні № 42014000000000364 від 07.05.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 3 ст. 209 КК України, та оголошений у міжнародний розшук.
В той же час, на моє переконання, як вірно було встановлено слідчим суддею Вищого антикорупційного суду, ОСОБА_4 не набув статусу підозрюваного у цьому кримінальному провадженні, що виключає можливість здійснення спеціального досудового розслідування стосовно нього. 
Так, повідомлення про підозру - один з найважливіших етапів стадії досудового розслідування, що становить систему процесуальних дій та рішень слідчого або прокурора, спрямованих на формування законної і обґрунтованої підозри за умови забезпечення особі, яка стала підозрюваним, можливості захищатись усіма дозволеними законом засобами і способами.
Цим актом у кримінальному провадженні вперше формулюється та обґрунтовується підозра конкретної особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Викладена у письмовому повідомленні підозра та вручена у належний спосіб є підґрунтям для виникнення системи кримінально-процесуальних відносин та реалізації засади змагальності у кримінальному провадженні, і у такий спосіб з`являються можливості для підозрюваного впливати на наступне формулювання обвинувачення. Сформульована підозра встановлює межі, в рамках яких слідчий зможе найефективніше закінчити розслідування, а підозрюваний та його захисник одержують можливість цілеспрямовано реалізовувати функцію захисту. З моменту повідомлення особі про підозру слідчий, прокурор набувають щодо підозрюваного додаткових владних повноважень, а особа, яка отримала статус підозрюваного, набуває процесуальних прав та обов`язків, визначених статтею 42 КПК України (п.2.2. Постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.12.2019 у справі №536/2475/14-к провадження №13-34кс19 ).
При цьому, статус підозрюваної особи наступає з моменту вручення йому повідомлення про підозру у належний спосіб, а не з моменту її складення уповноваженою особою.
Правильність цього підходу засвідчена в статті 6 Конвенції права на справедливий суд, зокрема, про право особи знати та розуміти, в чому вона підозрюється. 
Також зазначена стаття 6 Конвенції визнає за обвинуваченим право бути поінформованим не лише про «причину» обвинувачення, тобто про матеріальні факти, висунені проти нього і на яких ґрунтується обвинувачення, але й про «характер» обвинувачення, тобто про юридичну кваліфікацію цих фактів (Mattoccia (Маточча) проти Італії, § 59; Penev (Пенєв) проти Болгарії, §§ 33 і 42). Обов`язок повідомити обвинуваченого про зміст пред`явленого обвинувачення повністю покладається на сторону обвинувачення, і він не може бути дотриманий у пасивний спосіб, шляхом створення інформації без повідомлення про неї стороні захисту (Mattoccia (Маточча) проти Італії, § 65).
Тому письмове повідомлення про підозру не може набути в процесуальному аспекті якості дійсності, реальності тільки внаслідок створення, складання та погодження його певними уповноваженими суб`єктами кримінального процесу. Сам факт складання письмового тексту повідомлення про підозру без його безпосереднього вручення у визначений кримінальним процесуальним законодавством України спосіб не може бути розцінений як виконання нею усього комплексу дій, що охоплюють поняття «здійснити повідомлення про підозру».
Так, колегія суддів Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду своє рішення обґрунтувала тим, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 42 КПК України, процесуальний статус «підозрюваний» набуває особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення. Таким заходами були: спроба направити поштовим зв`язком повідомлення про підозру, надання копію тексту підозри адвокату ОСОБА_5 , направлення в межах міжнародної правової допомоги через відповідні органи Російської Федерації запиту на встановлення місцезнаходження ОСОБА_4 . А тому, внаслідок вчинення комплексу зазначених дій ОСОБА_4 не міг не усвідомлювати, що він є підозрюваним. 
Однак, слід зауважити, зазначена стаття 42 КПК передбачає, що повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, визначеному ст.ст. 276-278 цього Кодексу. Зокрема, письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень (ч. 1 ст. 278 КПК). Поняття повідомлення у кримінальному провадженні міститься у ст. 111 КПК та відсилає до положень Глави 11 КПК. 
Матеріали судового провадження та клопотання детектива не містять належних доказів здійснення вручення ОСОБА_4 письмового повідомлення про підозру в день його складення. Як доказ вручення повідомлення про підозру стороною обвинувачення надано копію фіскального чеку про здійснення поштового відправлення. У цьому документі в графі «КОМУ» зазначено «ГЕН. ПРОКУР», у графі «КУДИ» вказано «01011», дата здійснення відправлення – 24.05.2016. Копія опису вкладення із зазначенням змісту цього поштового відправлення – відсутня.
У судовому засіданні прокурор зазначала, що вказане може бути технічною помилкою працівника пошти, але достеменно їй не відомо обставини оформлення даного поштового відправлення. 
Дослідивши зазначений фіскальний чек на предмет його відповідності документальному доказу, за моїм переконанням, неможливо прийти до висновку, що цим поштовим відправленням на ім`я ОСОБА_4 та на адресу його реєстрації, зазначену в підозрі – АДРЕСА_1 , детективом/прокурором було направлено повідомлення про підозру від 23 травня 2016 року у кримінальному провадженні № 42014000000000364 від 07.05.2014 року про вчинення ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 3 ст. 209 КК України. Такі дії сторони обвинувачення свідчать про недотримання нею вимог ст.ст. 135, 278 КПК щодо належного направлення повідомлення про підозру у день його складання. 
Враховуючи неможливість вручити особисто письмове повідомлення про підозру в день його складання, органу досудового розслідування слід керуватись приписами ч. 2 ст. 135 КПК України, де у разі тимчасової відсутності особи за місцем проживання повістка (повідомлення) для передачі їй вручається під розписку дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи або адміністрації за місцем її роботи. І у випадку вручення повідомлення про підозру у такий спосіб надати Суду відповідні докази.
Втім іншого належного доказу направлення ОСОБА_4 письмового повідомлення про підозру у спосіб, визначений ч. 2 ст. 135 КПК України, стороною обвинувачення не надано. Також матеріали провадження не містять будь-яких інших даних, які б підтверджували факт вручення ОСОБА_4 підозри та ознайомлення з її змістом.
Крім того ч. 7 ст. 135 КПК України передбачає можливість вручення повістки про виклик особи, яка проживає за кордоном, згідно з міжнародним договором про правову допомогу, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а за відсутності такого - за допомогою дипломатичного (консульського) представництва. Однак у даному випадку не можна стверджувати про направлення повідомлення про підозру і у такий спосіб, оскільки у матеріалах справи відсутні дані щодо місця проживання ОСОБА_4  у Російській Федерації, а надіслані органом досудового розслідування запити по суті містили вимогу про встановлення місця знаходження  ОСОБА_4 та вручення йому повідомлення про підозру, які, до речі, виконані не були. 
Тобто матеріали провадження не містять доказів повідомлення ОСОБА_4 про підозру і у спосіб, передбачений п. 7 ст. 135 КПК України. 
Окремо хочу підкреслити своє критичне ставлення до тієї позиції, що вручення процесуального документа особі шляхом надання захиснику копії цього документа є належним виконанням відповідної процедури повідомлення, оскільки такі дії свідчать про ототожнення адвоката з клієнтом, що порушує гарантії адвокатської діяльності та не створює жодних правових наслідків для особи, захист якої здійснюється адвокатом. 
Таким чином матеріали провадження не містять доказів про здійснення письмового повідомлення про підозру ОСОБА_4 у будь-який встановлений КПК спосіб. 
Ствердження, що особа скоріш за все здогадується, що вона є фігурантом якогось кримінального провадження, не може підмінити собою належну процедуру та створити відповідні правові наслідки. 
Зазначене, вочевидь, є наслідком того, що такі дії сторони обвинувачення із вручення повідомлення про підозру ОСОБА_4 , є юридично нікчемними. Порушення процесуального порядку та строків повідомлення про підозру має наслідком ненабуття ОСОБА_4 процесуального статусу підозрюваного, а подальше проведення досудового розслідування в межах такого кримінального провадження є порушенням права на захист.
Тому, на моє глибоке переконання, слідчий суддя Вищого антикорупційного суду дійшла вірного висновку про відсутність у ОСОБА_4 статусу підозрюваного у кримінальному провадженні № 42014000000000364 від 07.05.2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 3 ст. 209 КК України, що виключає можливість здійснення спеціального досудового розслідування стосовно нього.
Враховуючи наведене, колегія суддів мала постановити ухвалу про залишення апеляційної скарги прокурора САП ОСОБА_2 без задоволення, а ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 03 серпня 2020 року – без змін.

Суддя:                                                                         ОСОБА_6