УХВАЛА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 липня 2020 року
м. Київ       
справа № 757/15235/20
Провадження № 51-3374ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого            ОСОБА_1 ,
суддів:                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 01 липня 2020 року про закриття провадження за апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2020 року, 
встановив:
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 
2020 рокускасовано постанову прокурора відділу Генеральної прокуратури України 
ОСОБА_5 від 24 жовтня 2018 року про зупинення досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 
за № 12013000000000502 та постанову від 21 лютого 2020 року про зупинення досудового розслідування кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12013000000000502.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 липня 2020 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора другого відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_4 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду 
м. Києва від 27 квітня 2020 року, оскільки її було подано на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку відповідно до ч. 4 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).
Не погодившись із зазначеним рішенням, прокурор звернувся з касаційною скаргою, 
в якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, оскільки вважає, що рішення було постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 1 ст. 309 КПК визначено перелік ухвал слідчих суддів, які підлягають апеляційному оскарженню під час досудового розслідування. 
Крім того, у силу приписів ч. 3 ст. 307 КПК ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, скарги на відмову слідчого, прокурора в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження з підстав, визначених пунктом 9-1 частини першої статті 284 цього Кодексу, про скасування повідомлення про підозру та відмову у задоволенні скарги на повідомлення про підозру{Положення частини третьої статті 307 щодо заборони оскарження ухвали слідчого судді за результатами розгляду скарги на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду № 4-р(II)/2020 від 17.06.2020}.
Разом з тим, згідно із ч. 3 ст. 309 КПК скарги на інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.
За правилами ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Отже, суд апеляційної інстанції, встановивши після призначення судового засідання, що ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає, і закривши провадження за апеляційною скаргою прокурора діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону 
і прийняв законне, обґрунтоване, належно вмотивоване судове рішення, яке, зокрема, узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним в ухвалі від 19 лютого 2019 року (№ 51-598кмо19), з яким погоджується і колегія суддів касаційної інстанції. 
Що стосується посилань прокурора на те, що постановлена слідчим суддею місцевого суду ухвала не передбачена КПК, то колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки скарга на постанову прокурора про закриття кримінального провадження розглянута слідчим суддею відповідно до положень глави 26 КПК, за результатами розгляду якої слідчий суддя прийняв рішення, яке узгоджується з положеннями 
ст. 307 КПК стосовно його повноважень.
В рішенні Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак, ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути. 
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні неодноразово наголошував, що держава має право встановлювати певні обмеження права осіб на доступ до суду, такі обмеження мають переслідувати легітимну мету, не порушувати саму сутність цього права, а між цією метою і запровадженими заходами має існувати пропорційне співвідношення (п. 96 Рішення у справі «Кромбах проти Франції» від 13.02. 2001 року).
За таких обставин, наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд. 
Таким чином, твердження прокурора про те, що суд незаконно закрив апеляційне провадження, суперечать наведеним вимогам кримінального процесуального закону. 
Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування ухвали суду апеляційної інстанції, у касаційній скарзі не наведено. 
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора 
у кримінальному провадженні ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 01 липня 2020 року про закриття провадження за апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 
2020 року. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                                ОСОБА_2                                                ОСОБА_3