ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 серпня 2020 року           справа №200/4328/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Ястребової Л.В., суддів Гаврищук Т.Г., Казначеєва Е.Г., 
секретар Сізонов Є.С.,
за участі представника позивача Малахова Р.Ю.,
представника відповідача Вадовського М.Ю., 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року в справі № 200/4328/19-а (головуючий І інстанції Бабаш Г.П., повний текст судового рішення складено 21 жовтня 2019 року в м. Слов`янськ Донецької області) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій щодо не виплати грошового забезпечення та винагороди за безпосередню участь в Операції об`єднаних сил,-

                                                    УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач, військова частина), в якому з урахуванням уточнень просив визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України щодо не виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та винагороди за безпосередню участь в Операції об`єднаних сил з 01 вересня 2018 року по 08 вересня 2018 року; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення та винагороду за безпосередню участь в Операції об`єднаних сил за період з 01 вересня 2018 року по 08 вересня 2018 року у сумі 3674, 44 грн.; визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Збройних сил України щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, в кількості 42 дні, у зв`язку із звільненням з військової служби у запас; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, в кількості 42 дні, виходячи з грошового забезпечення з посади номер обслуги-радіотелефоніст 1 розрахунку 2 реактивного артилерійського взводу реактивної артилерійської батареї військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, станом на день звільнення з військової служби, 08.09.2018 у сумі 26928,31 грн.; визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 23.02.2016 року по 01.03.2018 року; зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 23.02.2016 року по 01.03.2018 року в сумі 3844,62 грн.; визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України щодо не проведення повного розрахунку на час звільнення ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України; стягнути з військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.09.2018 по дату повного розрахунку, або на час ухвалення рішення суду щодо суті спору. Прогнозована сума станом на 01.04.2019 становить 89472,60 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є учасником бойових дій та з 23.02.2016 по 08.09.2018 проходив військову службу. Під час звільнення позивача (08.09.2018) йому не виплачено: грошове забезпечення за серпень та вересень 2018 року, винагороду за безпосередню участь в Операції об`єднаних сил за серпень та вересень 2018 року, грошову компенсацію за невикористані календарні дні щорічної основної відпустки за 2018 рік, грошову компенсацію за дні додаткової відпустки за 2016-2018 роки, індексацію грошового забезпечення за період з вересня 2016 року по лютий 2018 року (а.с. 4-10).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Збройних сил України щодо не виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані календарні дні відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік у зв`язку із звільненням з військової служби у запас. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення за посадою станом на день звільнення з військової служби, 08.09.2018 року. Визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 23.02.2016 року по 01.03.2018 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 23.02.2016 року по 01.03.2018 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (т.1, а.с. 224-229).
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні протиправними дій військової частини НОМЕР_1 Збройних сил України щодо невиплати ОСОБА_1 грошового забезпечення та винагороди за безпосередню участь в Операції об`єднаних сил з 01 вересня 2018 року по 08 вересня 2018 року, зобов`язання виплатити грошове забезпечення та винагороду за безпосередню участь в Операції об`єднаних сил з 01 вересня 2018 року по 08 вересня 2018 року, стягнення з військової частини НОМЕР_1 Збройних сил України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.09.2018 по дату повного розрахунку або на час ухвалення судового рішення по суті спору, задовольнивши позов в цій частині.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що матеріалами справи підтверджено отримання ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 01.09.2018 по 08.09.2018, проте судом першої інстанції не досліджено, складові цього забезпечення та відповідність його розміру належному за законом. Розмір компенсації за невикористані дні відпустки не відповідає наведеному на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 розрахунку.
Також апелянт наголошує, що положення статті 117 Кодексу законів про працю України підлягають застосуванню до спірних правовідносин, тому суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині (т.1, а.с. 232-235).
Під час апеляційного розгляду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, проти чого заперечував представник відповідача. 
Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, встановила наступне.
Згідно з матеріалами справи ОСОБА_1 з 23.02.2016 по 08.09.2018 проходив військову службу в лавах Збройних Сил України.
Відповідно до довідки від 22.09.2018 № 1052 МОУ Військової частини НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_1 в період з 30.04.2018 по 08.09.2018 безпосередньо брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях.
Витягом з Наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 08.09.2018 № 258 підтверджено, що старшого солдата ОСОБА_1 , звільненого за наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 08.09.2018 № 63-РС, вважати таким, що справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до Краматорського МВК Донецької області. З 08.09.2018 виключити зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Відповідно до абзацу третього пункту 14 статті 10 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» виплатити грошову компенсацію за 20 діб невикористаної щорічної основної відпустки за 2018 рік. Виплатити винагороду за безпосередню участь в Операції об`єднаних сил, щомісячну премію в розмірі 188 %, надбавку за особливості проходження служби в розмірі 13,5 відсотків посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років за період з 01 вересня 2018 року по 08 вересня 2018 року, а також грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно в сумі 404,76 грн.
Повний розрахунок при звільненні позивача з лав Збройних Сил України проведено 18.09.2018 в сумі 10122,62 грн, що не заперечується сторонами в справі
Вважаючи, що військової частини НОМЕР_1 без належного законодавчо-встановленого підґрунтя не сплатила при звільненні усі належні виплати, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом свого порушеного права.
Частиною 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (далі – Закон № 2011-ХІІ).
За приписами ч. 8 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
Отже, підстави та порядок надання додаткової відпустки особам, які мають статус учасника бойових дій, передбачені Законом № 2011-ХІІ. Так, згідно з ч. 14 ст. 101 Закону № 2011-ХІІ у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, зокрема, військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Сторонами не оскаржено висновки суду першої інстанції, які ґрунтуються на позиції Верховного Суду, що норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Таким чином, на час прийняття наказів про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за період проходження служби.
Припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом за результатом розгляду зразкової справи на підставі справи № 620/4218/18.
З огляду на те, що відповідач не довів правомірність своєї бездіяльності, а позивач навів законні й обґрунтовані підстави для нарахування та виплати йому грошової компенсації відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що отримані ним кошти є меншими за зроблений розрахунок прогнозованої суми компенсації за 20 днів невикористаної відпустки, посилаючись на постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
Порядок обчислення середньої заробітної плати, у тому числі на виконання положень ч. 2 ст. 33 Закону № 93-IV, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі – Постанова № 100).
Згідно з п. 2 Постанови № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
За приписами п. 5 Постанови № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
У той же час відповідно до п. 7 Постанови № 100 нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.
Статтею 73 Кодексу законів про працю України встановлено такі святкові дні: 
1 січня - Новий рік 
7 січня і 25 грудня - Різдво Христове
8 березня - Міжнародний жіночий день 
1 травня - День праці
9 травня - День перемоги над нацизмом у Другій світовій війні (День перемоги) 
28 червня - День Конституції України 
24 серпня - День незалежності України
14 жовтня - День захисника України.
Робота також не провадиться в дні релігійних свят:
7 січня і 25 грудня - Різдво Христове
один день (неділя) - Пасха (Великдень)
один день (неділя) - Трійця.
Отже цей перелік є вичерпним переліком святкових та неробочих днів відповідно до чинного законодавства, їх кількість дорівнює 11 дням. Тобто за умови що враховані до відповідного періоду роки є не високосними, а державні та релігійні свята не припадають на один й той самий день, кількість календарних днів (за винятком святкових і неробочих днів) має становити 354 дні.
Разом з тим, у доданому до позовної заяви розрахунку ОСОБА_1 зазначив, що кількість календарних днів (за винятком святкових і неробочих днів) за період вересень 2017 року – серпень 2018 року (в розрахунку зазначено серпень 2019 року, від кореговано судом на підставі матеріалів справи) складає 250 днів. Будь-які додаткові пояснення за яких підстав позивач значно зменшив кількість календарних днів до судів першої та апеляційної інстанції не надано.
Що стосується наведеного в розрахунку розміру грошового забезпечення позивача, суд зазначає, що наведені суми не підтверджені відповідними довідками, оформленими за місцем проходження служби, а їх розмір не збігається із наведеними в картках особового рахунку позивача за 2017-2018 роки.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції не приймає наведений ОСОБА_1 розрахунок як доказ виплати компенсації за невикористані дні відпустки в меншому, ніж належить, розмірі, спростовуючи доводи апелянта з цього приводу.
Щодо зобов`язання виплатити грошове забезпечення та винагороду за безпосередню участь в Операції об`єднаних сил з 01 вересня 2018 року по 08 вересня 2018 року, суд зазначає наступне.
Відповідно до розрахунково-платіжної відомості №385 на виплату грошового забезпечення військовослужбовцям, які звільнені з військової служби у серпні-вересні 2018 року, а також реєстром №524 про зарахування коштів на карткові рахунки на виплату грошового забезпечення звільненим військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 з відміткою банку про проведення, позивачу нараховано грошове забезпечення за 8 діб виконання обов`язків військової служби за контрактом у вересні 2018 року на загальну суму 2549,32 грн. Крім того, даний військовослужбовець отримав доплату за невикористану відпустку у розмірі 6373,30 грн., а також винагороду за участь в Операції Об`єднаних Сил у спірний період на загальну суму 1200,00 грн. (т.1, а.с. 109-112). У зв`язку з чим, вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню.
Стосовно доводів апелянта про наявність у нього права на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.09.2018 по дату повного розрахунку або на час ухвалення рішення суду щодо суті спору, суд дійшов наступного висновку.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Вказаними нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Так, як ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17 (провадження №11-1210апп19).
Так, правові позиції Верховного Суду є змінними у часі, а тому при застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в останніх постановах Верховного Суду.
Такими постановами, є постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 та від 13 травня 2020 року у справі №810/451/17.
У судовому рішенні у справі №810/451/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що у своєму рішенні від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм КЗпП України. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України.
Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні «Меньшакова проти України» вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак це не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.
Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та оцінювати надані їм докази (рішення у справі «WaiteandKennedy v. Germany», заява № 26083/94, пункт 54). Отже, немає жодних підстав вважати, що Європейський суд з прав людини у вказаному вище рішенні надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15 вересня 2015 року провадження №21-1765а15).
Колегія суддів враховує такі висновки Великої Палати Верховного Суду і не вбачає підстав для відступу від такої позиції, вважає за необхідне при розгляді цієї справи застосувати принцип правової визначеності як одного із суттєвих елементів верховенства права, яким повинен керуватися суд згідно статті 6 КАС України.
Враховуючи, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про право позивача на отримання відшкодування за затримку виплати розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України.
Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 16 липня 2020 року у справі №400/2884/18.
Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до пункту 2 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
У відповідності до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до пункту 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.
Згідно довідки про доходи від 18.09.2018 № 950/ФС за останні два повні календарні місяці липень - серпень 2018 року позивачу нараховано 14359,95 грн. та 14059,95 грн. відповідно. Виходячи з цього, середньоденний заробіток становить (14359,95 грн. + 14059,95 грн.): 62 = 458,38 грн.
За період з 08.09.2018 по 19.08.2020 року – 711 календарних днів, а тому, середній заробіток позивача за цей період, виходячи з розміру його доходу, складає 325 908,18грн.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі  №761/9584/15-ц.
Разом з тим, колегія суддів враховує, що Верховним Судом у постановах у справах №821/1083/17, № 761/9584/15-ц, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4000,00 гривень.
Суд першої інстанції, відмовив позивачу у стягненні з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, тому в цій частині рішення підлягає зміні.
Згідно частини першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.
Керуючись статями 139, 291, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

                                                     ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року в справі № 200/4328/19-а – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року в справі № 200/4328/19-а – змінити.
Резолютивну частину після п`ятого абзацу доповнити абзацом шостим у наступній редакції: Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 4000,00 гривень (чотири тисячі гривень 00 коп.).
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2019 року в справі № 200/4328/19-а залишити без змін.  
Повне судове рішення складено 19 серпня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                         Л.В. Ястребова

Судді                                                                                                               Т.Г. Гаврищук

                                                                                                                        Е.Г. Казначеєв