ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року	Львів	Справа № 460/4442/19 пров. № А/857/4568/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Затолочного В.С.,
суддів:                                                  Бруновської Н.В., Матковської З.М.,
з участю секретаря судового засідання          Цар М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року у справі № 460/4442/19 за адміністративним позовом Головного управління ДПС у Рівненській області до ОСОБА_1 про стягнення податкового боргу (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Друзенко Н.В., в м. Рівне Рівненської області 05.03.2020 року, дата складення повного тексту судового рішення 12.03.2020 року), -

ВСТАНОВИВ:

Головне управління ДПС у Рівненській області (надалі також – ГУ ДПС у Рівненській області, позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 (надалі також - ОСОБА_1 , відповідач) про стягнення податкового боргу в розмірі 27504,89 грн.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року в позові відмовлено повністю.
Не погодившись із вказаним рішенням, до суду апеляційної інстанції звернувся позивач, оскільки вважає, що його прийнято з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для вирішення спору, не відповідає фактичним обставинам справи та винесеним з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задоволити повністю.
В обґрунтування апеляційних вимог наводячи норми матеріального права покликається на те, що у відповідача існує заборгованість в розмірі 27504,89 грн., в тому числі: з податку на додану вартість із ввезених на територію України товарів у розмірі 18909,62 грн., та з мита на нафтопродукти, транспортні засоби та шини до них, що ввозяться суб`єктами підприємницької діяльності у розмірі 8595,27 грн., яка виникла за результатами донарахованого основного платежу та штрафних санкцій за актом перевірки поточного року та податкових повідомлень-рішень, а також нарахованої пені. Тобто, апеляційна скарга обґрунтована тими ж доводами, які наводилися в адміністративному позові.
Позивач не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) відсутність відзиву не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
За клопотанням апелянта розгляд справи був призначений в режимі відеоконференції, однак сторони, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, правом на участь у судовому засіданні не скористалися.
Від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з його перебуванням за межами України.
Апелянт про причини неявки представника суд не повідомив.
Відповідно до частини 2 статті 313КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Врахувавши обставини справи, апеляційний суд дійшов висновку про можливість її розгляду за відсутності сторін, які не з`явилися.
При цьому причина неявки позивача, який знав про наявність справи за його участю у судовому провадженні та не скористався правом на участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції або ж за допомогою представника, визнана неповажною і його клопотання про відкладення розгляду справи відхилено.
Відповідно до частини 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що 16.05.2019 на підставі акту перевірки від 11.05.2019 № 990/17-00-13-04/3474709239 Головним управлінням ДФС у Рівненській області винесено податкові повідомлення-рішення:
- № 0005931304, яким ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «податок на додану вартість із ввезених на територію України товарів» на 16724,33 грн., в тому числі 13379,46 грн. – за податковими зобов`язаннями та 3344,87 грн. – за штрафними (фінансовими) санкціями;
- № 0005941304, яким ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «мито на товари, що ввозяться (пересилаються) громадянами» на 7601,96 грн., в тому числі 6081,57 грн. – за податковими зобов`язаннями та 1520,39 грн. – за штрафними (фінансовими) санкціями.
За даними облікових карток платника податків за ОСОБА_1 з 28.06.2019 обліковується недоїмка з податку на додану вартість із ввезених на територію України товарів в загальному розмірі 18909,62 грн., в тому числі: 13379,46 грн. – податкове зобов`язання, 3344,87 грн. - штрафна (фінансова) санкція та 2185,29 грн. – пеня та недоїмка з митних платежів в загальному розмірі 8595,27 грн., в тому числі: 6081,57 грн. – податкове зобов`язання, 1520,39 грн. - штрафна (фінансова) санкція та 993,31 грн. – пеня.
Оскільки відповідачем самостійно у встановлені законом терміни суми грошових зобов`язань у повному обсязі сплачені не були, податковий орган звернувся про стягнення податкового боргу в судовому порядку.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості на загальну суму 27504,89 грн. до задоволення не підлягають, оскільки відповідачем погашено заборгованість в повному обсязі.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції і надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, зазначає наступне. 
Відповідно до статті 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
За правилами підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Згідно пункту 36.1 статті 36 ПК України податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.
Як визначено підпунктом 14.1.39 пункту 14.1 статті 14 ПК України, грошове зобов`язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов`язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв`язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
У відповідності з пунктом 54.1 статті 54 ПК України, крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
При цьому, в силу вимог пункту 53.4 цієї статті, контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо, зокрема, дані перевірок результатів діяльності платника податків, свідчать про заниження або завищення суми його податкових зобов`язань, заявлених у податкових (митних) деклараціях, уточнюючих розрахунках.
В свою чергу, за правилами статті 351 Митного кодексу України, у разі виявлення ознак, що свідчать про можливе порушення законодавства України з питань державної митної справи, за результатами аналізу електронних копій митних декларацій, інформації, що стосується товарів, митне оформлення яких завершено, отриманої від суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та виробників таких товарів, з висновків акредитованих відповідно до законодавства експертів, а також у разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтвердженої інформації про непідтвердження автентичності поданих органу доходів і зборів документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено, недостовірність відомостей, що в них містяться, а також запитів стосовно надання інформації про зовнішньоекономічні операції, які здійснювалися за участю суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності - резидентів України, проводиться документальна невиїзна перевірка своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів при переміщенні товарів через митний кордон України громадянами з поданням митної декларації, передбаченої законодавством України для підприємств.
Судом встановлено, що 16.05.2019 на підставі акту перевірки від 11.05.2019 № 990/17-00-13-04/3474709239 Головним управлінням ДФС у Рівненській області винесено податкові повідомлення-рішення, надіслано такі на адресу відповідача і вважаються врученими адресату відповідно до статті 58 Податкового кодексу України.
Строки сплати податкового зобов`язання встановлені статтею 57 ПК України, відповідно до пункту 57.1 якої передбачено, що платник податків зобов`язаний самостійно сплатити суму податкового зобов`язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу. У разі оскарження рішення контролюючого органу про нараховану суму грошового зобов`язання платник податків зобов`язаний самостійно погасити узгоджену суму, а також пеню та штрафні санкції за їх наявності протягом 10 календарних днів, наступних за днем такого узгодження.
Суду апеляційної інстанції не надано доказів оскарження відповідачем в адміністративному порядку вищенаведених податкових повідомлень-рішень, в матеріалах справи такі доказі також відсутні.
Відповідно, грошові зобов`язання, в тому числі зі сплати штрафних санкцій, визначені вказаними рішеннями, набули статусу узгоджених і підлягали сплаті в бюджет.
Відповідно до пункту 59.1 статті 59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
А за правилами пункту 59.3. цієї статті податкова вимога надсилається не раніше першого робочого дня після закінчення граничного строку сплати суми грошового зобов`язання. Податкова вимога повинна містити відомості про факт виникнення грошового зобов`язання та права податкової застави, розмір податкового боргу, який забезпечується податковою заставою, обов`язок погасити податковий борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк, попередження про опис активів, які відповідно до законодавства можуть бути предметом податкової застави, а також про можливі дату та час проведення публічних торгів з їх продажу. Відповідно до пункту 59.4.- податкова вимога надсилається (вручається) також платникам податків, які самостійно подали податкові декларації, але не погасили суми податкових зобов`язань у встановлені цим Кодексом строки, без попереднього надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення. При цьому, за правилами пункту 59.5. зазначеної правової норми у разі якщо у платника податків, якому надіслано (вручено) податкову вимогу, сума податкового боргу збільшується (зменшується), погашенню підлягає вся сума податкового боргу такого платника податку, що існує на день погашення. У разі якщо після направлення (вручення) податкової вимоги сума податкового боргу змінилася, але податковий борг не був погашений в повному обсязі, податкова вимога додатково не надсилається (не вручається).
Згідно пункту 95.1 статті 95 ПК України контролюючий орган здійснює за платника податків і на користь держави заходи щодо погашення податкового боргу такого платника податків шляхом стягнення коштів, які перебувають у його власності, а в разі їх недостатності - шляхом продажу майна такого платника податків, яке перебуває у податковій заставі.
Стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги (пункт 95.2 вказаної статті).
Отже факт узгодження грошового зобов`язання має наслідком обов`язок платника податку сплатити таке зобов`язання у встановлений законом строк. Невиконання обов`язку зі сплати узгодженого податкового зобов`язання призводить до набуття таким зобов`язанням статусу податкового боргу, процедура стягнення якого визначається законом. 
04.07.2019 органом ДФС сформовано і направлено на адресу відповідача податкову вимогу форми «Ф» № 4563-17 на загальну суму податкового боргу 27504,89 грн.
Податкова вимога отримана відповідачем 06.07.2019, ним не оскаржена.
Разом з тим, судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи наявні квитанції від 03.03.2020 № 0.0.1637637198.1 та № 0.0.1637644243.1, згідно з якими ОСОБА_1 сплачено податок на додану вартість із ввезених на територію України товарів в розмірі 18909,62 грн. та мито на нафтопродукти, транспортні засоби, що ввозяться в розмірі 8595,27 грн.
Суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості на загальну суму 27504,89 грн. до задоволення не підлягають, оскільки відповідачем погашено заборгованість в повному обсязі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є безпідставними.
Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.
Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ).
Принцип верховенства права у рішеннях ЄСПЛ щодо України стосується вимог «якості» закону та юридичної визначеності. Так, принцип верховенства права вимагає дотримання вимог «якості» закону, яким передбачається втручання у права особи та в основоположні свободи. У рішенні від 10 грудня 2009 року у справі «Михайлюк та Петров проти України» (заява № 11932/02) зазначено: Суд нагадує, що вираз «згідно із законом» насамперед вимагає, щоб оскаржуване втручання мало певну підставу в національному законодавстві; він також стосується якості відповідного законодавства і вимагає, щоб воно було доступне відповідній особі, яка, крім того, повинна передбачати його наслідки для себе, а також це законодавство повинно відповідати принципу верховенства права (див., серед багатьох інших, рішення у справі «Полторацький проти України» (від 29 квітня 2003 року, заява № 38812/97, п. 155).
У п. 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Також Суд в пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія Вестберґа таксі Актіеболаґ та Вуліч проти Швеції» визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. 
Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Підсумовуючи, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Зазначені відповідачем в апеляційній скарзі доводи зводяться до цитування податкового законодавства, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Апеляційний суд переглянув оскаржуване судове рішення і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове.
Відповідно до пункту 1 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 241, 242, 308, 310, 315, 316, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Рівненській області залишити без задоволення, рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 05 березня 2020 року у справі № 460/4442/19 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	З. М. Матковська  	
Повне судове рішення складено 31.07.2020