Справа № 444/2316/18                                Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р.Й. 
Провадження № 22-ц/811/1990/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

06 липня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Мікуш Ю.Р.
Суддів: Приколоти Т.І., Савуляка Р.В.
Секретар Фейір К.О.
З участю: представника позивача ОСОБА_1 Ю. ОСОБА_2 , представника Малехівської сільської ради Лосин О.Б., відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу № 444/2316/18 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 29 березня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» до ОСОБА_3 , Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області про визнання незаконним рішення Мелехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, визнання недійсним та скасування Державного акту та зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою,-
в с т а н о в и в :
01.08.2018 року Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" звернулося в суд з позовом до відповідача  ОСОБА_3 , Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області про визнання незаконним рішення Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, визнання недійсним та скасування Державного акта та зобов`язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою.
Позовні вимоги позивач обґрунтовує порушенням Малехівською сільською радою земельного законодавства під час прийняття рішення №360 від 15.11.2001 року про передачу у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд і на підставі якого було видано ОСОБА_3 19 лютого 2002 року Державний акт на право власності на земельну ділянку серія І-ЛВ № 005608. 
Зазначене порушення виявлено 20.01.2017 року в складі працівників залізниці під час обстеження земельної ділянки залізниці в межах с. Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району та встановлено, що на 20 км + 165 м - 20 км + 165 м перегону Рудно - Підбірці з правої сторони за ходом кілометрів від осі головної колії на відстані 10 м знаходиться сітчаста огорожа, що огороджує земельну ділянку, яка належить гр. ОСОБА_3 при ширині смуги відведення залізниці 20,0 м від осі головної колії згідно "Плану границ полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги от км 11+106 до км 20+534». Вказана земельна ділянка знаходиться у смузі відведення залізниці, належить до земель залізничного транспорту, перебуває в користуванні ПАТ «Укрзалізниця» та закріплена за регіональною філією «Львівська залізниця». Площа перетину земельних ділянок складає 0,0122га.
Рішення Малехівської сільської ради та виданий на його підставі Державний акт вважають незаконними та такими, що порушують право залізниці на постійне користування земельною ділянкою для обслуговування залізничного полотна та забезпечення безпеки руху в межах с. Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, а відтак такими, що підлягають скасуванню. Той факт, що спірна земельна ділянка була зайнята об`єктами залізничної інфраструктури на момент чинності Положення «Про землі, надані транспорту» свідчить «План полосы отвода линии Рудно-Подборцы Львовской железной дороги» від 1962 року. Зазначений план смуги відведення є проектно-кошторисною документацією та у розумінні ст.17 Закону України «Про містобудування» є містобудівною документацією, що є основою при наданні у власність земель. Відповідно до законодавства, яке діяло на момент виникнення права залізниці на землі смуги відведення в межах с. Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до пунктів 54, 55 Общих начал землепользования и землеустройства (Постанова ЦИК СССР 15.12.1928 року). 
Із врахуванням вище зазначеного, позивач просить визнати незаконним та скасувати рішення Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області № 360 від 15.11.2001 року в частині передачі громадянину ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку і господарських споруд площею 0,1337 га, визнати недійсним і скасувати Державний акт від 19 лютого 2002 року серії НОМЕР_1 на право приватної власності на земельну ділянку, яка була передана ОСОБА_3 у приватну власність на підставі рішення Малехівської сільської ради народних депутатів від 15.11.2001 року за № 360, зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця», а саме звільнити зайняту земельну ділянку в межах с. Малехів Малехівської сільської ради на 20 км + 165 м - 20 км + 172 м перегону Рудно-Підбірці, стягнути з відповідачів на їх користь судовий збір.
Оскаржуваним рішенням суду у задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду оскаржив позивач Акціонерне товариство «Українська залізниця». В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення незаконним та необґрунтованим, висновки суду таким, що не відповідають зібраним у справі доказам. Судом не дано належної правової оцінки доводам Залізниці із посиланням на відповідні норми законодавства, які регулюють спірні відносини, а саме щодо належності та допустимості Плану смуги відведення, як доказу підтвердження виникнення в Залізниці права користування спірною земельною ділянкою відповідно до п.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зазначає, що право Залізниці на земельну ділянку виникло до набрання чинності наведеного вище Закону, а тому відповідно до норм законодавства, яке існувало при облаштуванні залізничного полотна та смуги відведення вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалося , а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення , які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п.п.54,55 Общих начал земелпользования и землеустройства(Постанова ЦИК СССР 15.12.1928 року). Право Залізниці на спірну земельну ділянку виникло у 1958 році з моменту побудови залізничної колії, а смуга відведення залізниці відображена у Плані смуги відведення лінії Рудно-Пібірці Львівської залізниці від км 11+106 до км.20+354 в адміністративних межах Нестеровського району Львівської області розробленого проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 році. Відтак , вищезгаданий план, на думку апелянта, є одним з доказів виникнення у Залізниці, відповідно до законодавства, права постійного користування спірною земельною ділянкою. Суд не з`ясував законних підстав набуття ОСОБА_3 права власності на спірну земельну ділянку, не взяв до уваги та не надав правої оцінки копіям податкових декларацій з плати за землю, якими підтверджується сплата земельного податку за земельну ділянку площею 14,2 га, що свідчить про не всебічний , неповний , необ`єктивний розгляд судом справи. Положеннями Земельного кодексу України та Законів України «Про транспорт» і «Про залізничний транспорт» встановлено, що всі землі під залізничним полотном та його облаштуванням, спорудами та ін.. є землями залізничного транспорту , тому землями залізниць слід вважати всі земельні ділянки , надані залізниці , а не тільки земельні ділянки, які прилягають до залізничного полотна. Отже, правовий статус земель залізничного транспорту визначений Законом і не може бути змінений в будь-який інший спосіб, аніж відповідно до Закону. Звертає увагу на правові позиції Верховного Суду , які відповідно до ст.263 ЦПК України підлягають врахуванню. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю. 
Відповідно до ст.360 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) на апеляційну скаргу «Українська залізниця» від імені якої діє Регіональна філія «Львівська залізниця» (далі позивач РФ «ЛЗ» АТ «УЗ» ) відповідачами по справі Малехівською сільською радою та відповідачем ОСОБА_3 надано Відзиви на апеляційну скаргу (далі Відзив).
У Відзиві представник Малехівської сільської ради зазначає, що викладені у апеляційній скарзі доводи є безпідставними та необґрунтованими, позовні вимоги не спрямовані на ефективний захист порушеного права. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, що регулюють зазначені правовідносини. Посилається на Генеральний план забудови житлового кварталу за 1990 та 2008 роки відповідно до яких спірна земельна ділянка перебуває у межах населеного пункту с. Малехів та примикає до дороги по вул. Л.Українки, що дає право Малехівській сільській раді, згідно вимог вказаних норм закону, розпоряджатися вказаною земельною ділянкою.
Дорога, яка розділяє господарство ОСОБА_3 та землі залізниці, перебуває на балансі сільської ради з 06.09.2018 року № 1148/02-13.
Згідно Витягу погосподарської книги Малехівської сільської ради від 05.09.2018 року №1133/02-19 за домогосподарством по АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_2 відповідно до по господарського обліку 1974-1976 року обліковувалось 0,10 га землі та житловий будинок 1914 року забудови.
З Довідки Малехівської сільської ради від 05.09.2018 року №1134/02-19 вбачається, що згідно даних книги обліку сплати земельного податку за використання землі на території Малехівської сільської ради, за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 площею 0,1337 га сплачено земельний податок за період з 1997 року по 2018 рік. До 1997 року земельний податок не сплачувався, оскільки попередній землекористувач був звільнений від сплати земельного податку як пенсіонер.
Не погоджується із доводами позивача щодо належності та допустимості Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці 1962 року як доказу підтвердження виникнення у Залізниці права користування спірною земельною ділянкою. 
Вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що наявний у позивача План полоси відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської залізної дороги за 1962 рік не є належним доказом, а лише одним із документів містобудівної документації, який виготовлявся з метою вчинення подальших дій для належного оформлення землекористування, однак цього не було зроблено.
Заперечує інші доводи апеляційної скарги та погоджується із рішенням суду першої інстанції, яке вважає законним і обґрунтованим. При наданні Відзиву керується практикою Верховного Суду із посиланням на Постанову Верховного Суду від 15.05.2019 року у справі № 914/1420/18, на Постанову Верховного Суду від 05.02.2020 року у справі №466/6683/14-ц, на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16.
Відповідач по справі ОСОБА_3 09.09.2019 року надав суду Відзив на апеляційну скаргу позивача АТ «УЗ» в особі РФ «ЛЗ». У Відзиві посилається на обставини встановлені судом першої інстанції, вважає рішення суду законним і обґрунтованим, а спірну земельну ділянку вважає своєю приватною власністю, яка набута ним правомірно. Просить залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги представника Малехівської сільської ради О.Лосин, заперечення на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 , вивчивши матеріали цивільної справи, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.
Матеріалами справи та судом встановлено, що згідно рішення Малехівської сільської ради народних депутатів №360 від 15.11.2001 року відповідачу по справі ОСОБА_3 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1337 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. 
На підставі зазначеного вище рішення ОСОБА_3 видано Державний акт про право власності на земельну ділянку серія І-ЛВ № 005608 від 19 лютого 2002 року.(а.с.19,54).
Позивач по справі АТ «УЗ» в особі РФ`ЛЗ» вважає, що прийняте Малехівською сільською радою рішення №360 від 15.11.2001 року та виданий на цій підставі Державний акт від 19.02.2002 року серія НОМЕР_1 є незаконними, оскільки спірна земельна ділянка відповідача ОСОБА_3 накладається на землі залізниці відповідно до Плану полоси відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від км 11+ 106 до км 20 +534, м.Київ 1962р. на перегоні Рудно-Підбірці. Площа перетину становить 0,0122 га. 
В обґрунтування позовних вимог та доводів апеляційної скарги позивач посилається на технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки загальною площею 17,1368 Державного територіально-галузевого об`єднання «ЛЗ» під існуючими об`єктами залізничного транспорту за напрямом Рудно-Підбірці 2 від км 11 +106 до км 20+534 в адміністративних межах Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області для забезпечення функціонування залізничного транспорту в користуванні АТ «Укрзалізниця» в особі РФ «ЛЗ», де перебуває земельна ділянка смуги відведення, зокрема, в адміністративних межах Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області в межах зазначених у цьому плані..
Згідно Акту обстеження від 20.01.2017 року складеного у складі працівників Залізниці проведено обстеження земельної ділянки залізниці в межах с.Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району, де виявлено, що на 20 км+165 м-20км +172 м перегону Рудно-Підбірці з правої сторони за ходом кілометрів від осі головної колії на відстані 10м знаходиться сітчаста огорожа, що огороджує земельну ділянку, яка належить ОСОБА_3 .. При тому ширина смуги відведення залізниці складає 20м від осі головної колії згідно плану границь полоси відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської з.д. від км 11+106 до км 20+534 на перегоні Рудно-Підбірці. Площа перетину земельних ділянок становить 0,0122га. (а.с.16).
Позивач зазначає, що спірна земельна ділянка належала залізниці та відносилася до земель транспорту , що підтверджується Планом полоси відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської залізної дороги від 1962 року та відповідно до ст.. 17 Закону України «Про основи містобудування» є містобудівною документацією, яка є основою, зокрема, для підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації та вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян чи юридичних осіб.
Позивач зазначає, що відповідно до законодавства, яке було чинним на момент виникнення права залізниці на землі смуги відведення в межах с.Малехів Малехівської сільської ради Жовківського району Львівської області, вимоги щодо виготовлення та отримання Державного акту не вимагалися, землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до пунктів 54,55 Общих начал землепользования и землеустройства ( Постанова ЦИК СССР 15.12.1928 року).
Вважають, що відповідач Малехівська сільська рада під час прийняття оскаржуваного рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_3 порушила норми п.б ч.4 ст. 84 ЗК Укрїни відповідно до якої до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі під державними залізницями. Майно залізниці є державною власністю і закріплене за нею на праві повного господарського відання.
Зазначає, що залізниця як суміжний користувач, не погоджувала ні проект відведення земельної ділянки, ні акт встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування в натурі та не давала погодження на вилучення земельної ділянки.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог РФ «ЛЗ» в особі АТ «УЗ», суд першої інстанції, детально аналізуючи правові норми щодо земель транспорту, виходячи із норм Земельного кодексу України, прийняв законне та обґрунтоване рішення.
Правовий аналіз ст. 68 Земельного кодексу України, ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт», ст. 23 Закону України «Про транспорт» дає підстави для висновку про те, що правовий статус земель залізничного транспорту визначений Законом і не може бути змінений в будь-який інший спосіб, аніж відповідно до Закону.
Відповідно до частини 1 ст.6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визнаються відповідно до Земельного кодексу України та Закону України «Про транспорт».
До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплюючими насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту (частина друга ст..6 Закону України «Про залізничний транспорт»).
За частиною 1 ст. 11 Закону України «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям згідно із Земельним кодексом України для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об`єктів транспорту.
Частиною 1 ст. 23 Закону України «Про транспорт», яка кореспондується з положеннями ст. 68 Земельного кодексу України встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв`язку, водопостачання, каналізації, захисні та укріплюючі насадження, службові, культурно- побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту.
Відповідно до ч.1 ст.84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.
До земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать землі під державними залізницями, об`єктами державної власності повітряного і трубопровідного транспорту ( пункт «б» частини четвертої ст. 84 Земельного кодексу ).
Наведені вище положення законів та Висновки суду не звільняють позивача від доказування, що спірна земельна ділянка належить саме до земель залізничного транспорту, чого у даному спорі, із урахуванням встановлених судами обставин та досліджених доказів, залізницею зроблено не було.
Зокрема, в апеляційній скарзі позивач зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам залізниці щодо належності та допустимості Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці від км 11+106 до км 20+534 розробленого у 1962 році як доказу підтвердження виникнення у залізниці права користування спірною земельною ділянкою.
Смуга відведення-це землі залізничного транспорту, що зайняті залізничним полотном, інженерними та штучними спорудами, обладнанням, лінійно-колійними та іншими технологічними будівлями, пристроями залізничної сигналізації, енергетики та зв`язку, лініями електропостачання, захисними лісонасадженнями, спорудами тощо ( частина друга ст..6 Закону України «Про залізничний транспорт»).
Розміри та внутрішня структура земельних ділянок лінійної частини залізничного транспорту визначається відповідно до СН 468-74 «Норми відведення земель для залізниць», затверджених Держбудом СРСР 19 грудня 1974 року.
Норми встановлюють ширину смуг земель, які відводяться для залізниць колії 1520 мм загальної мережі і колії 1520 і 750 мм зовнішніх під`їздних шляхів промислових сільськогосподарських і лісозаготівельних підприємств. Ширина смуг відведення визначається в залежності від висоти насипу для залізниць колії 1520 мм і 750 мм.
Відповідно до п.10 Положення про землі надані транспорту, яке затверджене постановою РНК СРСР 07.02.1933 року, яке регламентує оформлення прав на землі, закріплені, зокрема, за наркоматом шляхів сполучення та водного транспорту і його органів в порядку, встановленому законодавством шляхів сполучення та водного транспорту і його органів в порядку, встановленому законодавством союзних республік; частина четверта діючого на той час Земельного кодексу УРСР, затвердженого постановою ВЦВК від 29.11.1922 року (із змінами та доповненнями від 27.06.1927 року), яка передбачала обов`язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам право підтверджуючих документів на землю, відтак суд першої інстанції вірно прописав, що наявний у позивача План полоси відводу лінії Рудно-Підбірці Львівської залізної дороги 1962 року (далі План) є лише одним із документів містобудівної документації, який би був підставою для подальших дій для належного оформлення землекористування. Однак, вказаний документ не є доказом, який достовірно свідчить про те, що смуга відведення, яка перебуває у АТ «УЗ «РФ «ЛЗ» має перетин (накладення) із земельною ділянкою ОСОБА_3 загальна площа якої 0,1337 га, площа перетину 0,0122 га. Між смугою відведення та земельною ділянкою ОСОБА_3 проходить дорога загального користування, яка належить до комунальної власності Малехівської сільської ради.
За приписами частини 1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та інші юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим кодексом.
Відповідно до п.10 Положення про землі, надані транспорту, яке затверджене постановою РНК СРСР 07 лютого 1933 року оформлення прав на землі, закріплені, зокрема, за наркоматом шляхів сполучення та водного транспорту і його органів проводиться в порядку,встановленому законодавством.
Діючим на той час Земельним кодексом УРСР, затвердженим постановою ВЦВК від 29 листопада 1922 року (із змінами та доповненнями від 27 лютого 1927 року ) передбачалося обов`язковість оформлення, державної реєстрації та видачі землекористувачам право підтверджуючих документів на землю.
Вимоги щодо складання документів на право користування землею та порядок зберігання актів на право користування підрозділами залізниць з урахуванням дії нормативно-правових актів у часі визначено «Інструкцією про норми і порядок відводу земель для залізних доріг і використання полоси відводу» затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 01 листопада 1955 року, яка була діюча станом на 1962 рік.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають висновкам Господарського суду Львівської області, Західного апеляційного господарського суду та Постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2019 року (Справа № 914/420).
Колегія суддів погоджується із зазначеним у рішенні, що згідно копії податкових декларацій з плати за землю земельного податку, такий оплачений за площу 14,2 га в той час як при комісійному обстеженні спірної земельної ділянки бралася до уваги технічна документація із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки ДТГО «ЛЗ» загальною площею 17,1368 га в адміністративних межах с.Малехів Жовківського району Львівської області.
З Довідки № 1134/02-19 Малехівської сільської ради від 05.09.2018 року вбачається, що згідно книги обліку сплати земельного податку за використання землі на території Малехівської сільської ради, за користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 площею 0,1337 га сплачено земельний податок за період з 1997 року по 2018 р.. До 1997 року земельний податок не сплачувався, оскільки попередній землекористувач як пенсіонер звільнений від сплати земельного податку.
Відтак, судом першої інстанції правильно встановлено, що різниця в площі земельної ділянки, яка перебуває у користуванні позивача на території Малехівської сільської ради біля 3-х гектарів.
Із поданого позивачем Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці 1962 року не встановлено, що смуга відведення в 20 метрів та саме в цьому місці, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .
Окрім цього, поданий позивачем до позовної заяви Акт обстеження земельної ділянки від 20.01.2017 року, складений комісією в складі головного інженера виробничого підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії « Батюка В.Б., інженера-землевпорядника виробничого підрозділу «Кам`янка-Бузька дистанція колії» Приставської О.В., старшого шляхового майстра виробничого підрозділу «Кам`янка_Бузька дистанція колії» Скучинського С.О. щодо обстеження спірної земельної ділянки не можна вважати в силу ст..ст. 77, 79 ЦПК належним та достовірним доказом, оскільки такий складений в односторонньому порядку без залучення власника земельної ділянки, представника територіальної громади та уповноваженого суб`єкта, якому законом надано право здійснювати державний контроль за дотриманням вимог земельного законодавства, що ставить під сумнів законність обстеження вказаної земельної ділянки (а.с. 16).
Відповідно до ст.. 189 ЗК України самоврядний контроль за використанням та охороною земель здійснюється сільськими, селищними, міськими, районними та обласними радами.
Згідно ч.1 ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.
Таким органом на час складення Акту обстеження від 20.01.2017 року відповідно до п.1 Положення про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженого Указом Президента України № 459/2011 від 13.04.2011 року була Державна інспекція сільського господарства України, яка є центральним органом виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі (далі Державна інспекція). Позивачем по справі не надано Акту, що контролюючий орган та інші зацікавлені особи були залучені до проведення обстеження, обмірів земель ДТГО «ЛЗ» на ділянці «Рудно-Підбірці» в адміністративних межах с.Малехів Жовківського району Львівської області.
Із викопіювання з інвентиразаційної карти АДРЕСА_3 . по АДРЕСА_1 відображена земельна ділянка, яка на даний час перебуває у власності відповідача ОСОБА_3 .
Із викопіювання з Генерального плану с.Малехів 1990р., 2008 року вбачається, що земельна ділянка, яка перебуває у власності відповідача знаходиться в межах населеного пункту с.Малехів Жовківського району Львівської області та примикає до дороги по вул..Л.Українки, що надає право Малехівській сільській раді, згідно вимог вказаних норм закону, розпоряджатися вказаною земельною ділянкою.
Дорога АДРЕСА_1 , яка знаходиться між господарством відповідача ОСОБА_3 та смугою залізної дороги перебуває на балансі сільської ради, обслуговується за її кошти, що підтверджується довідкою Малехівської сільської ради від 06.09.2018р. № 1148/02-13. (а.с.55-59).
Із архівної виписки Державного архіву Львівської області від 10.05.1984 року № Ф-587 з протоколу № 23 засідання виконкому Малехівської сільської ради депутатів трудящих Нестерівського району Львівської області від 04.12.1962 року вбачається, що слухали заяву ОСОБА_5 про дозвіл на будову хати на присадибі якою користується в с.Малехів та вирішили дозволити гр.. ОСОБА_5 на будову хати на огороді, яким користується, де стоїть хата батька, розмір присадибного участка відповідає. (а.с.86).
Згідно Витягу з по господарської книги Малехівської сільської ради від 05.09.2018р. № 1133/02-19 за домогосподарством по АДРЕСА_1 (колишня АДРЕСА_2 відповідно до по господарського обліку 1974-1976 року обліковувалось 0,10 га землі та житловий будинок 1914року забудови. (а.с.87).
Із копії реєстраційного посвідчення від 14.06.2001 року відповідач ОСОБА_6 є власником житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . (а.с.84).
Відповідно до ч.2 ст. 120 Земельного кодексу України, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Згідно із ст..41 Конституції України право власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
За змістом ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом.
Законом встановлені можливі випадки для припинення права власності на землю, вичерпний перелік яких визначений у ст..ст. 140, 142, 142 Земельного кодексу України.
При цьому, примусове припинення прав на землю, здійснюється виключно в судовому порядку у випадках, визначених ст.143 ЗК України.
Враховуючи те, що спірна земельна ділянка набута відповідачем ОСОБА_3 правомірно, на земельну ділянку виданий Державний акт на право власності від 19.02.2001 року серія НОМЕР_1 , доказів неправомірних дій посадових осіб чи органів місцевого самоврядування позивачем не надано, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позову про визнання незаконним рішення Малехівської сільської ради від 15.11.2001 року №30, Державного акту на прізвище ОСОБА_3 .
Суд апеляційної інстанції зазначає, що пред`являючи позовну вимогу про усунення перешкод у користуванні спірною земельною ділянкою, яка знаходиться у постійному користуванні РФ «ЛЗ» АТ «УЗ», а саме: звільнити зайняту земельну ділянку в межах с.Малехів на 20км+165м-20км +172м перегону Рудно-Підбірці, позивач обрав неефективний спосіб захисту. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. З приводу зазначеного роз`яснює Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 .11.2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18.
Відповідно до ст..1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно приписів абзацу 2,3 пункту 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004, яке є обов`язковим до виконання на території України, відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права-це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема, у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легімітовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднаються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України.
Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість- одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Відповідно до ст.375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог: у разі відмови у позові - на позивача.
Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 383, 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» від імені якого діє Регіональна філія «Львівська залізниця» залишити без задоволення.
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 29 березня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 21 липня 2020 року.
Головуючий Ю. Р. Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк