Справа № 431/5197/19 
Провадження № 22-ц/810/406/20 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року             Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                           Назарової М.В.,
суддів:                                     Авалян Н.М., Стахової Н.В., 
за участю секретаря                Сінько А.І.,
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку
апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця»
на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 13 квітня 2020 року, ухваленого Старобільським районним судом Луганської області у складі: судді Воронкіна О.А., в приміщенні того ж суду, 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати,      
                                       в с т а н о в и в:

У вересні 2019 року позивач  ОСОБА_1 звернувся із вказаним позовом до суду, який мотивував тим, що в період з 14 травня 1998 року по 17 липня 2017 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем Регіональною філією «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», працюючи начальником дільниці ремонтно-ревізійної дільниці I групи.
На підставі наказу № 142-ос від 17.07.2017 року регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» позивача було звільнено у зв`язку зі скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. 
З березня 2017 року відповідач припинив виплачувати заробітну плату, внаслідок чого заборгованість по заробітній платі, яку мав отримати ОСОБА_1 , за період з 01.03.2017 року по 17.07.2017 року станом на 30.08.2019 становить 30177,10 грн, а розмір передбаченої Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсації за період з 18.07.2017 року по 30.08.2019 року становить 8634,30 грн.
Посилаючись на зазначені обставини, на не проведення розрахунку із позивачем у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України та на приписи статті 117 КЗпП України, позивач просив суд стягнути з АТ «Укрзалізниця» на його користь нараховану та невиплачену заборгованість по заробітній платі у розмірі 30177,10 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 118089,09 грн за період з 18.07.2017 року (наступний за звільненням день) по 30.08.2019 року (222,39 грн. х 531 день), компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 8634,30 грн.
Відповідач позов не визнав, оскільки вини Акціонерного товариства «Українська залізниця» у невиконанні своїх обов`язків перед відповідачем немає у зв`язку з проведенням антитерористичної операції на території Луганської області та відсутністю оригіналів первинних документів, ведення яких передбачено законодавством про працю. Вказані обставини викладені у висновках Торгово-промислової палати України від 16.01.2018. Вважав, що позивачем необґрунтовано та безпідставно завищені сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме збільшена на 965,03 грн та сума компенсації, зазначеної у позові на 3330, 77 грн. Крім того, вказав, що 12 липня 2017 року за першу половину березня 2017 року позивач ОСОБА_1 отримав заробітну плату у розмірі 2454,47 грн, що підтверджується платіжною відомістю від 10.07.2017 № 546. Відповідач просив у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.
Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 13 квітня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця», регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати задоволено.
Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (код ЄДРПОУ: 40075815, адреса: м. Київ, вулиця Тверська, 5) та Регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця» (адреса: 84404, Донецька область, м. Лиман, вул. Привокзальна, 22) на користь ОСОБА_1 (і.н. НОМЕР_1 ) заборгованість по заробітній платі в розмірі 30 177 грн. 10 коп. (тридцять тисяч сто сімдесят сім) грн. 10 коп, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 118 089 (сто вісімнадцять тисяч вісімдесят дев`ять) грн. 09 копійок, компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в сумі 8634 (вісім тисяч шістсот тридцять чотири) грн. 30 копійок.
Вирішень долю судових витрат.
Рішення суду мотивовано доведеністю позовних вимог протягом розгляду справи належними доказами.
В апеляційній скарзі Акціонерне товариство «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» вважає, що рішення прийнято необґрунтовано та безпідставно, не в повній мірі встановлені обставини, що мають значення просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог.
Доводами апеляційної скарги є те, що підприємство відповідача було захоплено невідомими особами, відповідач втратив контроль над майном та документацією, а тому з незалежних від нього причин позбавлений можливості виконати свої зобов`язання перед позивачем. У зв`язку із захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця» розташованих, зокрема у м. Луганськ, у зв`язку з чим у відповідача відсутній доступ до документації підприємства та втрачено контроль над господарською діяльністю, тому для відповідача з 17 березня 2017 року розпочалися форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), що підтверджено Науково-правовим висновком Торгово-Промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2016 року № 126/2/21-10.2. пункту 7. Надані позивачем до позовної заяви на підтвердження своїх вимог докази викликають сумніви , а відсутність первинних документів унеможливлює підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт за умови відсутності у звітах із праці Державного статистичного спостереження заборгованості з виплати заробітної плати.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Протоком автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2020 року головуючим у справі визначено суддю Назарову М.В., склад колегії -Кострицького В.В., Стахова Н.В. 
Апеляційне провадження по справі відкрито 03 липня 2020 року, ухвалою суду від 10 липня 2020 року справу призначено до апеляційного розгляду на 13 серпня 2020 року о 12-й год. 13 серпня 2020 року за клопотанням представника позивача розгляд справи відкладений на 15 вересня 2020 року на 11-ту. 15 вересня 2020 року у зв`язку із знаходженням судді-доповідача Назарової М.В. у відпустці розгляд справи призначений на 29 вересня 2020 року о 15-й. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.09.2020 вилучено суддю Кострицького В.В. у зв`язку із відпусткою, новий суддя у складі суду Авалян Н.М.
У судовому засіданні представник позивача заперечувала проти задоволення скарги.
Відповідачі, позивач, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися, що відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки з 14.05.1998 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі - регіональною філією «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця».
З 17.07. 2017 року згідно з Наказом (розпорядженням) № 142-06 від 17.07.2017 року про припинення трудового договору позивача було звільнено з посади начальника дільниці І групи виробничого підрозділу «Луганська дистанція електропостачання» ремонтно-виробнича дільниця ПАТ «Українська залізниця» у зв`язку з п. 1 ст. 40 КЗпП України - за скороченням штатів, про що також зроблений відповідний запис в його трудовій книжці. (а.с.8). 
Згідно з наданими позивачем розрахунками заборгованість належних до виплати сум при звільненні становить: невиплачена заборгованість по заробітній платі у розмірі 30177,10 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 118089,09 грн за період з 18.07.2017 року (наступний за звільненням день) по 30.08.2019 року (222,39 грн. х 531 день), компенсація втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 8634,30 грн.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає вказаним вимогам, передбаченим статтею 263 ЦПК України, а доводи апеляційної скарги є слушними та заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Частиною четвертою статті 43 Конституції України передбачено право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.
Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
У частині першій статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно з частиною першою статті 113 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).
Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.
Отже, виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», заробітна плата працівникам виплачується за умови виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження (на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахунково-платіжна відомість.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
Згідно положень статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17 (провадження № 12-98гс19) дійшла висновку, що АТ «Укрзалізниця» є правонаступником ДП «Донецька залізниця» з дати державної реєстрації АТ «Укрзалізниця» (21 жовтня 2015 року).
Вирішуючи спір, суд на зазначені вище положення матеріального та процесуального права достатньої уваги не звернув, не врахував, що матеріали справи не містять належним чином складених табелів обліку робочого часу за заявлені позивачем місяці роботи (березень-червень 2017 року), в результаті чого визначити кількість часу, відпрацьованого працівником, неможливо, а надані позивачем розрахунки не можуть бути доказом нарахування заробітної плати, оскільки вони не містять підпису уповноваженої особи та штампу чи печатки підприємства.
Суд не надав належної правової оцінки довідці АТ «Укразалізниця» про доходи ОСОБА_1 02.10.2019 року № 725/804 (а.с. 36), відповідно до якої позивачу у березні 2017 року була нарахована заробітна плата у розмірі 3086,67 грн та про відсутність у підприємства затримки у виплаті заробітної плати, що підтверджується його підписом у відомості про виплату грошей вставний аркуш до додатка № 2 за березень 2017 року (а.с. 40-41), а за квітень-липень 2017 року заробітна плата позивачу не нараховувалась.
Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 березня 2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента від 15 березня 2017 року № 62/2017, нарахування заробітної плати працівникам підприємства було припинено. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», а також відсутність передачі з непідконтрольної території первинних документів, які є підставою бухгалтерського обліку господарських операцій.
Колегія суддів погоджує доводи апеляційної скарги про недоведеність існування у відповідача перед позивачем заборгованості по заробітній платі за березень-липень 2017 року, оскільки надані позивачем відомості (табуляграми) не є належними та допустимими доказами, що підтверджують наявність заборгованості по заробітній платі підприємства перед ОСОБА_1 у зазначеному у позовній заяві розмірі.
Сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.
Подібний правовий висновок висловлено колегією суддів Касаційного цивільного суду у постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц (провадження № 61-36644св18).
Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених статтями 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених статтею 116 КЗпП України.
Відповідно до статті 10 Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.
Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.
Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.
Відповідно до статті 117 КЗпП підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.
Згідно зі статтею 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»).
У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2019 року у справі № 266/4637/18 (провадження № 61-7583св19) вказано, що встановивши, що у трудових правовідносинах між позивачем та відповідачем з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати, у зв`язку з чим правильно відмовив у задоволенні позову.
Такі ж висновки висловлені у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2020 року у справі № 266/6853/18 (провадження № 61-9549св19).
Подібний правовий висновок висловлено Верховним Судом України у постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року у справі № 6-364цс16, від 11 травня 2016 року, у справі № 6-383цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно АТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Луганську. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно АТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі на території Донецької області, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів про затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початком дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання АТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території Донецької області, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.
Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд не врахував висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у вищеперелічених постановах Верховного Суду та Верховного Суду України, не перевірив доводи відповідача про те, що з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача, та дійшов передчасного висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Крім того, помилковим є висновок суду про стягнення вищезазначених сум на користь позивача як з Акціонерного товариства «Українська залізниця» як юридичної особи, так і з регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця», яке за змістом ст. 95 ЦК України не є юридичною особою та не наділена цивільною процесуальною дієздатністю.
Вказана невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права під час оцінки доказів та неправильне застосування норм матеріального права у відповідності до вимог пункту 2, 4 частини першої статті 376 ЦК України є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.
У відповідності до частини третьої та четвертої статті 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а за змістом частини 7 вказаної норми у разі залишення позову без задоволення судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Тому з позивача на користь відповідача належить до стягнення сплачений останній судовий збір за подання апеляційної скарги в частині про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 1771,33 грн, а в іншій частині - понесені відповідачем витрати компенсуються за рахунок держави у розмірі 582,17 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд 

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» задовольнити.
Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 13 квітня 2020 року скасувати.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою:  АДРЕСА_1 )на користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" (код ЄДРПОУ: 40075815, адреса: м. Київ, вулиця Тверська, 5) в особірегіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 1771,33 грн.
Компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, судовий збір, сплачений відповідачем Акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» у розмірі 582,17 грн.
Постанова набирає законної сили здня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Дата складення повного тексту постанови - 29 вересня 2020 року.

Головуючий

Судді: