ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
Іменем України
23 червня 2020 року
м.Харків
справа № 628/3849/19
провадження № 22-ц/818/3140/20
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого: Хорошевський О.М.
суддів: Бурлака І.В., Яцини В.Б.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 поданої його представником ОСОБА_3 на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 10 березня 2020 року, ухвалене суддею Демченко І.М. 
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутого майна,
в с т а н о в и в:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 24000,00грн.
Позовні вимоги вмотивовані тим, що 26 липня 2014 року ОСОБА_2 видав на ім`я ОСОБА_1 довіреність на право користування та управління (у т.ч. здачу в оренду) належними відповідачеві на праві власності земельними ділянками, наданими для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6,1229 га з кадастровим номером 6323785500:11:000:0064 та площею 5,9250 га з кадастровим номером 6323785500:11:000:0063, та того ж дня в рахунок орендної плати за них до 2020 рік включно отримав від позивача 24000грн.

Згодом, при підготовці до реєстрації договорів оренди позивач з`ясував, що 29.03.2017 ОСОБА_2 уклав договір емфітевзису на ці ж земельні ділянки з ОСОБА_4 строком на 10 років, у зв`язку з чим передача земельних в оренду стала неможливою та ОСОБА_1 вимушений за захистом своїх прав звернутися до суду.

Рішенням Купянського районного суду Харківської області від 10 березня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих двадцять чотири тисячі гривень, а також 768 грн. 40 коп. понесених витрат по сплаті судового збору.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що між позивачем та відповідачем були договірні відносини, а тому у відповідності до ст. 1215 ЦК України дана сума як безпідставне набуте майно не підлягає стягненню.
Також, суд не звернув увагу на правовий висновок Верховного Суду у спорі про стягнення безпідставно набутих коштів справа №6-122цс14 від 19.03.2018 року.
Крім того, ніякого договору оренди землі між сторонами укладено не було.
Відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що договір оренди земельних ділянок з кадастровими номерами 6323785500:11:000:0064 та 6323785500:11:000:0063 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено не було, однак останній в рахунок орендної плати отримав грошові кошти тобто набув їх без достатньої правової підстави. Крім того, відповідач, будучи обізнаним про строк дії довіреності, порядків припинення представництва його інтересів за довіреністю та скасування довіреності, якою він уповноважив позивача користуватися та управляти земельними ділянками, не скористався своїми правами, передбаченими ст.ст. 248-249 ЦК України, та передав право користування цими ж земельними ділянками третій особі, чим порушив права позивача.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Судом встановлено, що на підставі витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 24757696 та № 24756643 від 25.07.2014, земельні ділянки площею 6,1229га та 5,9250га з кадастровими номерами 6323785500:11:000:0064 та 6323785500:11:000:0063 відповідно належать відповідачеві ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п.-  НОМЕР_1 , який проживає за адресою:  АДРЕСА_1 , на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.07.2014 (а.с.78-81).

06.07.2014 ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 орендну плату до 2020року включно за належні йому вищезазначені земельні ділянки у розмірі 24000грн., що підтверджується розпискою від 26.07.14 (а.с.7).
Того ж дня, тобто 26.07.2014 ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 користуватися та управляти (в тому числі задавати в оренду на умовах на розсуд повіреної особи будь-якій фізичній або юридичній особі) належними відповідачеві вищезазначеними земельними ділянками, надавши право ОСОБА_1 укласти і підписати договори оренди. Довіреність видана строком на двадцять років та дійсна до 26.07.2034 (а.с.64).
29.03.2017 ОСОБА_2 передав право користування цими ж земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) строком на 10 років з правом пролангації ОСОБА_4 (а.с.8-17).
Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і яке не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:
а) набуття або збереження майна,
б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи,
в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину, або інших підстав, передбачених статтею11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави виступають:
1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);
2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого);
3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого;
4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Матеріали справи свідчать про те, що грошова сума яку просить стягнути позивач була передана у якості орендної плати за користування земельними ділянками. Однак договору оренди земельних ділянок між сторонами укладено не було. 
Згідно розписки ОСОБА_2 отримав грошові кошти в рахунок орендної плати до 2020 року включно.
Довіреність на вчинення дії стосовно належних ОСОБА_2 земельних ділянок видана 26.07.2014 року зі строком дії 20 років. (а.с. 40).
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, оскільки відповідач безпідставно набув грошові кошти.
Такого висновку судова колегія доходить із урахуванням того, що відповідачем не доведено фактичне користування позивачем земельними ділянками відносно яких сторони домовились про укладення договору оренди у майбутньому.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 поданою в особі його представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Купянського районного суду Харківської області 10 березня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий:                                                 О.М.Хорошевський
Судді:                                                                                 І.В.Бурлака
В.Б.Яцина

Повний текст постанови складено 24.06.2020