П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  240/211/20 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Лавренчук О.В.  
Суддя-доповідач -  Шидловський В.Б.   
22 вересня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Шидловського В.Б. 
суддів:  Матохнюка Д.Б.  Совгири Д. І. , 
розглянувши  в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, стягнення коштів за невиплачене речове майно, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, у якому просив:
- визнати протиправними дії Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо невиплати ОСОБА_1 всіх сум належних йому у день звільнення (невиплати грошової компенсації за речове майно у розмірі 20569,75 гривень);
- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ 23311352) на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні ( невиплати компенсації за речове майно у розмірі 20569,75 гривень) за період з 30.09.2019 до 27.12.2019 в сумі 55536,80 гривень.
В обґрунтування позову вказує, що наказом начальника Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України «Про особовий склад» від 30.09.2019 №337-ОС виключений зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення. Зазначає, що Північне регіональне управління Державної прикордонної служби України на дату звільнення не виплатили позивачу грошову компенсацію за недоотримане речове майно, яке належало йому до видачі в сумі 20 569,75 гривень. Зазначена сума 20 569,75 гривень, а саме компенсація за речове майно при звільненні, позивачу перерахована на банківський рахунок: 04.12.2019 - 6596,53 гривень; 27.12.2019 - 13903,35 гривень, що підтверджується довідками Акціонерного товариства КБ « Приватбанк» від 08.01.2020.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року позовну заяву задоволено частково .
Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно.
Стягнуто з Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України (код ЄДРПОУ 23311352) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 01 жовтня 2019 року по 26 грудня 2019 року  в сумі 54905 (п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот п`ять) гривень 70 коп.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. 
Враховуючи норми п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції, Наказом № 849-ОС від 18.08.2019 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас.
Відповідно до Наказу № 337-ОС від 30.09.2019 позивача із 30 вересня 2019 року виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.
Наказом № 1628-АГ від 24.12.2019 "Про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно" наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 16800,86 грн, а Наказом № 1436-АГ від 28.11.2019 наказано виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за неотримане речове майно в сумі 8194, 45 грн.
Згідно виписки по картці АТ КП "Приватбанк", ОСОБА_1 04.12.2019 зараховано компенсацію за недоотримане речове майно в сумі 6596,53 грн, а 27.12.2019 зараховано компенсацію за недоотримане  речове майно в сумі 13973,22 грн (а.с. 13, 14).
Звертаючись до суду з позовом, позивач вважає, що на дату звільнення з позивачем не було здійснено повного розрахунку, а тому просить стягнути компенсацію за затримку повного розрахунку при звільненні за період із 30.09.2019 по 27.12.2019.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки грошову компенсацію за неотримане речове майно позивачу не виплачено в день його виключення із списків частини, тобто, при звільненні відповідач не провів повного розрахунку, тому відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України позивач має право на виплату середнього заробітку за весь період затримки такого розрахунку.
Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII) соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно із ч.2 ст.1-2 Закону №2011-ХІІ, у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Частиною першою та другою статті 9 Закону № 2011-ХІІ установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до ч.1 ст.9-1 Закону № 2011-ХІІ, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за не отримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
На виконання вказаної статті постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 №178 затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178).
Пунктами 2, 3 Порядку № 178 визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Згідно із п.4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Пунктом 242 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, вказано, що після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направлено на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим, і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Разом із тим, вказаними нормативними актами не врегульовано порядок виплати грошового забезпечення особам за час затримки розрахунку.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 № 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Слід зауважити, що непоширення норм КЗпП України на військовослужбовців стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.
В той же час такі питання врегульовані Кодексом законів про працю України.
Так, ч.1 ст.47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Відповідно ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відтак, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює грошове забезпечення військовослужбовців, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.
З огляду на викладене, враховуючи зміст статті 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність власника за затримку розрахунку при звільненні, підставою для якої є факт порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності стягнення з військової частини НОМЕР_2 на користь позивача компенсації за затримку розрахунку при звільненні (невиплати компенсації вартості неотриманого речового майна) у розмірі 26082,70 гривень за період з 08.11.2019 до 27.12.2019.
При цьому, питання правомірності обчислення розміру середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні не є предметом апеляційного оскарження, а тому судом не аналізується.
Щодо посилання апелянта як на підставу правомірності своїх дій на те, що виплата грошової компенсації за неотримане речове майно передбачає специфічний порядок фінансування військових частин, а саме оформлення заявки на виділення коштів до відповідного орану, є безпідставними, позаяк внутрішня процедура проведення  бюджетного фінансування не може бути підставою для не проведення розрахунку при звільненні та не виплати особі гарантованих виплат.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в судовому рішенні повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а  рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 березня 2020 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до ст. 325 КАС України та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

          
Головуючий	 	 	Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Матохнюк Д.Б.    Совгира Д. І.