Ухвала        
30 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 752/1947/19
провадження № 61-9102ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Штелик С. П., (суддя-доповідач), Калараша А. А.,                Сімоненко В. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку,  
 
В С Т А Н О В И В:
У січні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку. 
Позов мотивовано тим, що з 07 березня 2017 року по 19 грудня 2018 року вони з відповідачем перебували у шлюбі. Від шлюбу сторони мають                  сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який на даний час проживає разом з нею. Вказувала, що вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Інших доходів, крім державної допомоги, не має. Відповідач не надає добровільно матеріальної допомоги, у зв`язку з чим просила стягнути аліменти у судовому порядку.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року позов частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дружини у розмірі 2 000,00 грн щомісяця, починаючи з 30 січня 2019 року і до досягнення дитиною трирічного віку. Вирішено питання про судові витрати. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , про компенсацію судових витрат відповідача на правничу допомогу у справі відмовлено. 
Постановою Київського апеляційного суду від 19 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року залишено без задоволення. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року залишено без змін. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року задоволено частково. Додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року змінено шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на застосування Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». В іншій частині додаткове рішення залишено без змін.
У касаційній скарзі, поданій у червні 2020 року до Верховного Суду,                  представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , просить скасувати рішення суду першої інстанції, додаткове рішення суду першої інстанції, постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.
Відповідно до пункту 1 та пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).
Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом                   на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
Предметом спору в цій справі є стягнення аліментів.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається у позовах про стягнення аліментів - сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців.
Ціна позову у даній справі станом на 01 січня 2020 року не                           перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних                      осіб (2102 х 100 = 210 200).
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами. Незгода заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, оскільки це                 може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. 
При цьому Верховним Судом також перевірено, чи мають місце обставини, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та зазначених обставин не встановлено.
Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
 
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France»                (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не встановлено, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
У Х В А Л И В:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 21 серпня 2019 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 травня                   2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові. 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                           С. П. Штелик 
 
                                                                                                              А. А. Калараш     
 
                                                                                                              В. М. Сімоненко