Дата документу 24.06.2020 Справа № 335/11743/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 335/11743/19         Головуючий у 1 інстанції: Крамаренко І.А.         
 
Провадження № 22-ц/807/1444/20               Суддя-доповідач: Маловічко С.В. 

                                П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 червня 2020 року                                                 м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Маловічко С.В., суддів Гончар М.С., Подліянової Г.С.
при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2020 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: ПАТ «Банк Михайлівський» про відшкодування пені, 3% річних, інфляційних збитків,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: ПАТ «Банк Михайлівський» про відшкодування пені, 3% річних, інфляційних збитків.

19.11.2019 та 11.12.2019 на адресу суду від представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб адвоката Дворніченко Л.В. та уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова О.Ю. надійшли клопотання про закриття провадження по справі з підстав, визначених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2020 року було закрито провадження у цій справі.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та повернути справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло, що не є перешкодою у відповідності до вимог ч. 3 статті 360 ЦПК України для апеляційного розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається, що вперше справу було відкладено в судовому засіданні 22.04.2020р. за заявою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у зв`язку із введенням в Україні карантинних заходів для запобігання поширенню коронавірусної хвороби ( а.с. 146).

Вдруге справа була відкладена 03 червня 2020р. у зв`язку з перебуванням на лікарняних двох суддів колегії, визначених для розгляду цієї справи, Подліянової Г.С. та Гончар М.С.
В третій раз учасники справи у судове засідання 24 червня 2020р. не з`явились, будучи повідомлені належним чином, що підтверджується зворотними поштовими повідомлення та підписом позивача ОСОБА_1 про отримання судової повістки при відкладення розгляду справи 03.06.2020р. у зв`язку з хворобою двох суддів колегії, визначених для розгляду цієї справи ( а.с. 160).
Від адвоката позивача ОСОБА_1 надійшла заява про перенесення судового засідання у зв`язку з його перебуванням у відпустці з 20.06.2020р. по 01.07.2020р.

Від самої ОСОБА_1 клопотань та заяв не надано, до судового засідання вона не з`явилась, не повідомивши по причини своєї неявки. 

 Відповідно до вимог 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Проте неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки від самої ОСОБА_1 клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, колегія вважала за можливо провести апеляційний розгляд у відсутності сторони позивача та інших учасників справи.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що, звертаючись до суду з вказаними позовними вимогами, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь заподіяні збитки у вигляді: пені у сумі 10 913,71 грн.; 3% річних у сумі 3 125,74 грн.; інфляційні збитки у сумі 15 524,83 грн., у зв`язку з порушенням зобов`язань щодо відшкодування коштів за вкладом.

Суд вказував, що зазначені вимоги є майновими, але пов`язані з виплатами гарантованого відшкодування за договором вкладу, звернені саме до Фонду як особи публічного права та стосуються правомірності його дій, пов`язаних з відшкодуванням за вкладом. Такий спір пов`язаний із виконанням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб владної управлінської функції з організації виплати суми гарантованого відшкодування та застосування відповідальності за несвоєчасне виконання такої виплати, тому є публічно-правовим і підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства. 

Апеляційна скарга позивача побудована на мотивації, викладеній в окремій думці двох членів Великої Палати при прийнятті постанови 13 листопада 2019р. у справі № 761/1987/18, у якій Великою Палатою визнано адміністративну юрисдикцію спору між вкладними та Фондом гарантування вкладу фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» з приводу стягнення залишку коштів гарантованого відшкодування за вкладом, збитків та моральної шкоди. 
Спираючись на цю окрему думку, позивач вказувала, що всі спори між вкладником та Фондом гарантування вкладів є приватно-правовими, з огляду на правовідносини, які виникають із договору позики, банківського вкладу чи банківського рахунку, які засновані 
на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності учасників. В скарзі вказується, що у такому разі відсутні ознаки публічності у сфері діяльності Фонду, зокрема, й у сфері її фінансування (діяльності).

Колегія частково погоджується з апеляційною скаргою з огляду на наступні обставини.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ко-
жен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст.19 ЦПК України, згідно з якою суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 4 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Згідно з п.2 ч.1 ст.4 КАС України публічно-правовим є, зокрема, спір в якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Відповідно до частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 цього Кодексу).

Системний аналіз зазначених норм процесуального законодавства дає підстави для висновку, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції і в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.

Натомість, визначальні ознаки приватноправових відносин - це юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило, майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин справи.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлюються Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Цим Законом також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Цей Закон є спеціальним щодо спірних правовідносин.
За змістом статті 3 Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною першою статті 4 вказаного Закону основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, визначеними частиною другою статті 4 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", серед яких, зокрема, ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами у строки, визначені цим Законом; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників.

Відповідно до частин першої та другої статті 26 зазначеного Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти у розмірі вкладу, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тисяч гривень. Вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.
За змістом даних норм правовідносини між Фондом і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер. У цих правовідносинах Фонд виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна). А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду.

Отже, спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів 
Фонду у сумі, що не перевищує 200000 грн., є публічно-правовим і пов`язаний із виконанням Фондом владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування, а відтак має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 263/5125/18 зазначено, що згідно з частиною п`ятою статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

З позовних вимог ОСОБА_1  вбачається, що позивач визначила відповідачем  Фонд гарантування вкладів фізичних осіб як самостійний суб`єкт, а не як особу, що виступає від імені банку-боржника, який знаходиться в процесі ліквідації. А вимоги, спрямовані до Фонду, базуються на невиконанні останнім своєчасно частини  грошового зобов`язання, розраховані від дати звернення позивачем з заявою про виплату суми вкладу   до фактичної виплати недоплаченої суми вкладу (з 12.09.2016р. по 18.04.2019р.), а саме вимоги про стягнення: пені в сумі 10913,71 грн.; по ст. 625 ЦКУ 3 % річних з 12.09.2016р. по 18.04.2019р. в сумі 3 125,74 грн. та інфляційних втрат з 12.09.2016р. по 18.04.2019р. в сумі 15 524,83 грн.
Дійсно, правовими підставами для стягнення вказаних сум позивач зазначила несвоєчасну виплату Фондом гарантування вкладів фізичних осіб гарантованого відшкодування за договором вкладу в неплатоспроможному банку. Але при цьому вимог про будь-які неправомірні дії чи рішення Фонду, які б мали ознаки публічно-правового спору, позивач у цьому позові не заявляла, оскільки всі спори щодо бездіяльності/дій Фонду на цей час вже вирішені в порядку адміністративного судочинства. Не заявлено нею і про будь-які належні за договором вкладу виплати, які б вкладались у межі гарантованого Фондом відшкодування.
Натомість, її вимоги стосуються покладення на Фонд відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України за несвоєчасне виконання частини грошового зобов`язання, яке вже виплачено на теперішній час, а також у вигляді пені. 

Закриваючи провадження за позовними вимогами ОСОБА_1 у цій справі, суд вважав, що вони випливають з вимог, заявлених щодо виплати гарантованого відшкодування за договором вкладу, які, в свою чергу, пов`язані з діями Фонду як суб`єкта владних повноважень. Тому вважав, що спір належить до юрисдикції адміністративного суду. 
Але колегія враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 12 травня 2020р. у справі № 761/44056/17, у якій аналізувались справи з вимогами позивачів до банків в особі Фонду чи до Фонду особисто про стягнення коштів за договором банківського вкладу, до яких входили: недоплачена сума депозиту та проценти за користування ним, 3 % річних від простроченої суми з урахуванням індексу інфляції, упущена вигода та відшкодування моральної шкоди, цивільні провадження у яких були закриті судами із визначенням належності спору до юрисдикції адміністративних судів. Зокрема, у одній із аналізуємих справ висновок щодо адміністративної юрисдикції суду Велика Палата Верховного Суду висловила у постанові від 15 січня 2020 року та обґрунтувала тим, що позивач просив стягнути з Фонду у межах установленого законом граничного розміру відшкодування кошти за вкладом, що включають: недоплачені суми за відповідним вкладом з невиплаченими за договором банківського вкладу відсотками станом на день витребування цього вкладу, проценти за користування депозитними коштами за період з дня витребування цього вкладу до дня запровадження тимчасової адміністрації, а також суми, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України), за цей же період.

Зокрема, у пунктах 37, 38 постанови від 12 травня 2020р. Велика Палата Верховного Суду зробила підсумковий висновок, що є правовою позицією, яка враховується апеляційним судом у цій цивільній справі. 
Згідно з пунктом 37, оскільки, на відміну від справ № 761/10730/18, № 761/2987/18 і № 334/452/18, у справі № 761/44056/17 (що переглядалась ВС щодо юрисдикції) спірні правовідносини не стосуються виплати гарантованої суми відшкодування за вкладами, яку позивачі вже отримали, відсутні підстави для висновку про наявність юрисдикції адміністративного суду за вимогами про стягнення з Фонду сум депозитів, нарахованих, але не виплачених процентів за депозитами, 3 % річних й інфляційних втрат.
В пункті 38 зазначено, що  Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що порушення прав позивачів, які стали підставою для звернення до суду, за їхніми твердженнями, банк допустив до запровадження у ньому тимчасової адміністрації, а вимоги про стягнення 3 % річних й інфляційних втрат не стосуються діяльності Фонду як державної спеціалізованої установи, оскільки, як зазначили позивачі у позовній заяві, вони отримали гарантовані суми відшкодування коштів за вкладами.
Таким чином, враховуючи заявлені у цій справі позовні вимоги та правову позицію, висловлену у постанові ВП ВС від 12 травня 2020р. у справі № 761/44056/17, колегія вважає, що суд першої інстанції, закривши провадження у цій справі, припустився помилки, яку слід виправити шляхом скасування оскаржуваної ухвали суду у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 статті 379 ЦПК України та повернення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду. Але при цьому, колегія задовольняє апеляційну скаргу частково, оскільки погоджується не з усією мотивацією апеляційної скарги. 
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 

 УхвалуОрджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 лютого 2020 року про закриття провадження у цій справі скасувати, справу повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повний текст постанови складений 30 червня 2020 року.

Головуючий: Маловічко С.В.

Судді: Гончар М.С.

Подліянова Г.С.