П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
  01 липня 2020року                                                                                     м. Київ
 
Справа № 756/3041/20
Провадження: № 22-ц/824/7812/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А. 
секретар Гулієв М.Д.о
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 березня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Васалатія К.А., 
у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Оболонський районний у місті Києві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України,
 
в с т а н о в и в:
 
У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є двоюрідною онукою ОСОБА_2 , який проживав на тимчасово окупованій території, а саме, в АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. 03.02.2020 Київським відділом РАЦС Донецького МУЮ видано свідоцтво про смерть ОСОБА_2 12.02.2020 вона, ОСОБА_1 , звернулась до Оболонського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ) з питанням державної реєстрації смерті діда, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть, оскільки державні органи на території України не визнають документів, наданих державними органами на території не підконтрольній Україні.Просила суд встановити факт смерті свого двоюрідного діда ОСОБА_2 , 1929 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Донецьку.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 03 березня 2020 року заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України залишено без задоволення.
Не погодившись із таким судовим рішенням,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права,  просила скасувати рішення суду першої інстанціїта ухвалити нове про задоволення заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що нею при зверненні до суду не було долучено до заяви доказів, які підтверджують родинні зв`язки із померлим ОСОБА_2 , а також заповіту, який складний останнім на її користь, оскільки такі документи перебували в м. Донецьку. Суд першої інстанції, в порушення норм процесуального права, розглянув заяву без її участі, чим порушив її процесуальні права, передбачені ст.ст. 43, 49, 294 ЦПК України.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 12 червня 2020 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній, та просила її задовольнити.
Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи бувповідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності представник заінтересованої особи. 
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що із доказів, наданих заявником, не вбачається факт спорідненості між нею та померлою особою   ОСОБА_3 , а тому вважав, що встановити факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, у м. Донецькує неможливим.
Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 Під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи. З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб (ч.ч. 1-4 ст. 294 ЦПК України).
Частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.
Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою.
Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлена Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженої наказом Міністерством охорони здоров`я України № 545  від 08 серпня 2006 року.
Відповідно до положень вказаної Інструкції,лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результатів розтину.
Пунктом 1 Розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма  № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.
Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-який акт (рішення, документ), видані органами та/або особами на тимчасово окупованій території, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, є недійним і не створює правових наслідків
У той же час, у відповідності до статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» передбачено, що діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи.
Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема,щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України, ніяким чином не легітимізує таку владу. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.
У відповідності до статті 5 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» для забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях органи державної влади та їх посадові особи, діючи на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України вживають заходів для захисту прав і свобод цивільного населення.
Частиною 1 статті 317 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. 
Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.
Положеннями цієї статті, яка встановлює особливі вимоги до провадження у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначено коло осіб, яких закон наділяє правом на звернення до суду з такими заявами, а саме - родичів померлого або їх представників.
Вказівка процесуальної норми на суб`єкта, який вправі звернутись із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, свідчить про встановлення законодавцем обов`язкових до врахування обмежень у можливості звернення до суду з відповідною заявою.
Відповідно до вимог ст. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.
Встановлення факту народження або смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, а томурішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.
Під час розгляду заяв про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, суди обов`язково перевіряють наявність родинних зв`язків між заявником та особою, яка померла, витребують оригінали документів, які підтверджують факт смерті особи. Також, необхідною умовою для задоволення заяви про встановлення факту смерті є наявність відмови органів реєстрації актів цивільного стану, що підтверджують неможливість встановлення такого факту в позасудовому порядку.
Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, вирішується судом з урахуванням загальних положень цивільного процессуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 77, 78 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Як убачається із матеріалів справи, на підтвердження факту смерті ОСОБА_2 заявницею суду було надано копію лікарського свідоцтва про смерть форми №106/у за № 35 від 01.02.2020, з якого убачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер у м. Донецьку, причина смерті: церебральний атеросклероз (а.с. 8).
Згідно листа Оболонського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (м. Київ) № 121/16.7-71 від 12.02.2020, ОСОБА_1 було відмовлено у державній реєстрації смерті ОСОБА_2 , оскільки надані заявницею документи видані на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с. 11).  
03 березня 2020 року суд першої інстанції, вважаючи, що підстави для залишення заяви без руху, її повернення, відмови у прийнятті, відмови у відкритті відсутні, відкрив провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України та ухвалив рішення про залишення даної заяви без задоволення у відсутність заявниці.
Як було зазначено вище, суд розглядає справи окремого провадження за участю заявника тазобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.
З`ясувавши, що подана ОСОБА_1 заява не містить доказів на підтвердження наявності родинних зв`язків між заявницею та померлим, суд першої інстанції мав право залишити таку заяву без руху або роз`яснити заявниці положення ст. 12 ЦПК України, однак таких дій не вчинив, чим позбавив заявницю можливості подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду тощо.
Слід відмітити, що цивільно-процесуальний закон наділяє суд правом з метою з`ясування обставин справи за власною ініціативою витребовувати необхідні докази, проте таким правом районний суд при розгляді даної справи не скористався.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції про залишення заяви без задоволення, ОСОБА_1 долучила до апеляційної скарги докази, які підтверджують наявність родинних зв`язків між нею та померлим ОСОБА_2 , зокрема, що  вона є внучатою племінницею померлого. Також нею було надано заповіт, який складений на її користь (а.с. 36-43). 
Так, відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Колегія суддів приймає надані суду апеляційної інстанціївищевказані документи, які не були подані заявницею до суду першої інстанції та відповідно не були предметом розгляду, зважаючи на те, що такі документи на час звернення ОСОБА_1 до суду із вказаною заявою перебували на тимчасово окупованій території. В порушення вимог процесуального закону заяву ОСОБА_1 судом першої інстанції розглянуто у її відсутність, що позбавило заявницю права заявити відповідне клопотання. За таких підстав колегія суддів долучає  такі документи до матеріалів справи в якості доказів.
Ураховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку  про те, що вимоги заявниці обґрунтовані належними доказами, є законними та підлягають задоволенню.
Суд першої інстанції не надав належної оцінки доводам заявника, не врахував можливість надання заявницею інших доказів на підтвердження факту родинних зв`язків із померлим, не вжив заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи та, як наслідок, дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
За таких підстав, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 березня 2020 року скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.
 
Керуючись  ст.ст. 369, 374, 376, 382, 384  ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
 Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 03 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове.
Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України задовольнити.
Встановити юридичний факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця села Аннівка Мар`їнського району Донецької області, громадянина України, який був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_4 в місті Донецьк, Україна. Причина смерті - церебральний атеросклероз.
 Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   

 
Головуючий                                                                                   Т.О. Невідома
 
Судді                                                                                               Д.Р. Гаращенко
 
                                                                                                        А.А. Пікуль