26.08.20
22-ц/812/1335/20

Єдиний номер справи 483/207/20 
Провадження 22-ц812/1335/20                         Головуючий по 1 інстанції Куцаров В.І. 
                                Головуючий і доповідач по 2 інстанції Колосовський С.Ю.

П О С Т А Н О В А 
І м е н е м У к р а ї н и

26 серпня 2020р.                                                 м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі: 
Колосовський С.Ю., Коломієць В.В., Ямкова О.О., 

секретар судового засідання - Андрієнко Л.Д., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 

на рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 червня 2020р. 

за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом, 

встановила:

У лютому 2020р. АТ КБ «Приватбанк» пред`явило позов до ОСОБА_1 про стягнення 17067,89 грн. заборгованості за кредитом.
Позивач зазначав, що 09 серпня 2017р. уклав з відповідачкою кредитний договір, за умовами якого надав останній кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою умов договору станом на 09 грудня 2019р. утворилася заборгованість за кредитом у сумі 17067,89 грн., яка складається з основної заборгованості (тіло кредиту) - 12784,92 грн., 52,02 грн. - відсотки за користування кредитом, 2942 грн. - відсотки розраховані на підставі ст.625 ЦК, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 788,95 грн. - штраф (процентна складова). 
Посилаючись на вказане, позивач просив стягнути з відповідача 17067,89 грн. заборгованості за кредитом.
Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 червня 2020р. у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність рішення суду, просив його скасувати і ухвалити нове про задоволення позову. 
Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
За правилами ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно зі ст.ст.626,628 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі ст.633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст.634 ЦК договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ст.1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За правилами ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі 1055 ЦК кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Відповідно до ст.10561 ЦК розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 09 серпня 2017р. між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1  укладено договір про надання банківських послуг, що підтверджується Анкетою-заявою позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. 
Для обслуговування договору позивач видавав у 2017-2019 роках відповідачці загалом шість кредитних карток зі строком дії першої - липень 2021р., а останньої - лютий 2023р.
За розрахунком банка станом на 09 грудня 2019р. відповідачка має заборгованість за кредитом у сумі 17067,89 грн., яка складається з основної заборгованості (тіло кредиту) - 12784,92 грн., 52,02 грн. - відсотки за користування кредитом, 2942 грн. - відсотки розраховані на підставі ст.625 ЦК, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 788,95 грн. - штраф (процентна складова).
Рішення суду в частині відхилення вимог про стягнення процентів за користування кредитом та неустойки є законним і обґрунтованим. 
Так, розмір процентів за користування кредитом та неустойки (штраф) за порушення умов кредитного договору у вказаній Анкеті-заяві сторонами узгоджено не було.
Між тим, за правилами ст.547 ЦК правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання повинен вчинятись у письмовій формі. 
Правовим наслідком недотримання вимог закону щодо форми правочину є його нікчемність.
Тарифи з обслуговування карти та Умови та Правила з надання банківських послуг, надані позивачем як доказ нарахування неустойки відповідач не підписував, а тому ці документи не можуть вважатись частиною кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання анкети-заяви. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вказаних вимог, так як позивачем не доведено належними доказами наявності домовленості щодо сплати неустойки та процентів за користування кредитом.
Даний висновок суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 липня 2019р. у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) щодо подібних правовідносин і який підлягає обов`язковому врахуванню на підставі ч.4 ст.263 ЦПК.
Також по суті можна погодитись з висновком суду про відсутність підстав для стягнення процентів нарахованих з посиланням на ст.625 ЦК.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно розрахунку банку період нарахування відповідачу процентів охоплює період з 01 вересня 2019р. по 09 грудня 2019р., при цьому використовувалась ставка 84%. 
З аналізу змісту укладеного між сторонами спору кредитного договору слідує, що він не містить умов стосовно строків повернення позичальником щомісячних платежів. А строк кредитування, за цим правочином не закінчився по жодній із виданих шести карток.
За таких обставин, а саме недоведеності факту порушення грошового зобов`язання, відсутні підстави для стягнення в даному випадку процентів на підставі ст.625 ЦК. 
З наданої виписки по особовому рахунку вбачається, що банком кошти які вносились позичальником на погашення кредиту зараховувались також і на погашення комісії, пені, відсотків за використання кредитного ліміту, що не передбачено умовами цього договору, а також процентів на підставі ст.625 ЦК, що безпосередньо впливає на визначення розміру основної заборгованості (тіло кредиту).
Проте суд безпідставно відхилив вимоги про стягнення основної заборгованості (тіло кредиту) у повному обсязі.
Так, за даними особового рахунку  ОСОБА_1  за період з 09 серпня 2017р. по 09 грудня 2019р. загалом отримала від банку 7374,7 грн., а повернула - 4146,97 грн. з врахуванням зарахованих банком сум на погашення комісії за обслуговування, пені, відсотків за використання кредитного ліміту, а також процентів на підставі ст.625 ЦК.
Таким чином, з відповідачки на користь банку підлягає стягненню 3227,73 грн. (7374,7 грн. - 4146,97 грн.) основної заборгованості (тіло кредиту). 
З огляду на вищенаведені мотиви рішення суду в частині вимог про стягнення основної заборгованості (тіло кредиту) та судових витрат в силу п.4 ч.1 ст.376 ЦПК підлягає скасуванню. 
Керуючись ст.ст.367,374-376,382 ЦПК, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.
Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 червня 2020р. в частині вимог про стягнення основної заборгованості (тіло кредиту) та судових витрат скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 3227,73 грн. основної заборгованості (тіло кредиту) за кредитним договором від 09 серпня 2017р. та 993,72 грн. судових витрат у зв`язку з розглядом справи в судах першої і апеляційної інстанцій.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повний текст постанови виготовлено 26 серпня 2020р.

Головуючий:                         Судді: