Ухвала
24 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 372/274/20
провадження № 61-13274 ск 20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,         
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 02 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року 
у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову 
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування різниці вартості предмета іпотеки понад суму забезпеченого нею зобов`язання, 
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування різниці вартості предмета іпотеки понад суму забезпеченого нею зобов`язання та просила стягнути з відповідача 413 580,00 дол. США, що еквівалентно 9 964 093,00 грн.
У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на житловий будинок, що розташований на АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку 
з кадастровим номером 3220485102:04:007:0057, а також на грошові кошти на рахунках, що належать ОСОБА_1 , у сумі 5 296 939,00 грн, 
в тому числі в іноземних валютах з їх еквівалентом, розрахованим згідно офіційного курсу НБУ на день поставлення ухвали.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області 
від 02 березня 2020 року заяву  ОСОБА_2 задоволено частково.
Накладено арешт на житловий будинок, що розташований на 
АДРЕСА_1 , в межах суми позову - 9 964 093 грн.
У задоволенні решти вимог заяви відмолено.
Постановою Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 02 березня 2020 року  залишено без змін.
04 вересня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 02 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року (надійшла до суду 07 вересня 2020 року), в якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального 
права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Частиною другою статті 149 ЦПК України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.
Таким чином у вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості 
і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню 
у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення суду, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення через, зокрема, зникнення, зменшення за кількістю або погіршення за якістю майна (грошових коштів) тощо на момент виконання рішення, та 
є наявність обставин, що можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або забезпечити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. 
Оскільки суди попередніх інстанцій врахували можливий негативний вплив і наслідки щодо відновлення порушеного права позивача в разі відчуження відповідачем майна, то дійшли правильного висновку про необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на будинок, що розташований на АДРЕСА_1 .
Таким чином обґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про те, що у випадку невжиття заходів забезпечення позову існує реальний ризик невиконання судового рішення, в разі задоволення позову.
Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити 
у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Оскільки правильне застосування судом апеляційної інстанції норм             статей 149, 150 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, розгляд зазначеної скарги не має значення для формування єдиної правозастосовної практики, 
а наведені у ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності судового рішення, то колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 02 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року є необґрунтованою та 
у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою 
 ОСОБА_1 на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 02 березня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування різниці вартості предмета іпотеки понад суму забезпеченого нею зобов`язання відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                   Г. В. Коломієць 
                                                                                                       Б. І. Гулько
                                                                                                         Д. Д. Луспеник