ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2020 року	Львів	Справа № 380/894/20 пров. № А/857/5883/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді:                                        Глушка І.В.,
суддів:                                                             Бруновської Н.В., Довгої О.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року, ухвалене суддею Лунь З.І. у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження, у справі № 380/894/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними та зобов`язання до вчинення дій,-

                                                        ВСТАНОВИВ:

28 січня 2020 року позивач – ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача – Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, у якому просив визнати протиправними дії щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років, зобов`язати призначити пенсію з моменту досягнення віку, з яким він набув право на призначення пенсії на заявлених умовах – з 02.07.2017.
Вимоги обгрунтовує тим, що оскільки право на пенсійне забезпечення для осіб, які звільнені у зв`язку з реформуванням ЗСУ при досягненні ними в майбутньому 45 років та наявності вислуги 15 років, було встановлено п.11 ст.1 Закону №1763-IV в редакції, чинній на момент звільнення, зазначена норма зберігає юридичну силу. 
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року адміністративний позов задоволено.
Рішення мотивоване тим, що виходячи із положень п.11 ст.1 Закону України “Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей” та висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.
Суд, визначивши право позивача на призначення пенсії відповідно до пункту «в» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  №2262-XII, вказав, що з урахуванням положень ч.3 ст.50 цього Закону слід зобов`язати відповідача призначити пенсію за 12 місяців, що передують даті звернення до Львівського обласного військового комісаріату із відповідною заявою.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з помилковим застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказує на помилковість висновків суду першої інстанції щодо права позивача на призначеня пенсії відповідно до п. «в» ст.12 Закону №2262-ХІІ, оскільки за вимогами вказаної норми в редакції, як від 08.07.2011, так і в редакції, що діяла до 08.07.2011, пенсія за вислугу років призначається при досягненні особою на день звільнення з військової служби 45-річного віку та наявності встановленої календарної вислуги років, однак на час звільнення позивач 45-річного віку не досяг, а на дату звернення до пенсійного органу необхідної вислуги років, передбаченої чинною редакцією цієї норми (20 років) не набув, відтак, на думку скаржника, відмова пенсійного органу у призначенні позивачу пенсії за вислугу років є правомірною.
Також скаржник вказує, що у резолютивній частині рішення відсутні зазначення норми, відповідно до якої позивачу слід призначити пенсію за вислугу років, та дата, з якої пенсія підлягає призначенню.
Згідно з п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Судом першої інстанції достовірно встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01.08.1990 по 17.11.2005, проходив безперервну військову службу в Збройних Силах, в тому числі на офіцерських посадах, має звання майора. Остання штатна посада перед звільненням у запас - викладач кафедри тактики Львівського військового інституту при Національному Університеті “Львівська Політехніка”, вислуга років складає - 15 років 3 місяці 17 днів.
Відповідно до Положення про проходження служби особами офіцерського складу, прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України, позивач звільнений у запас за п. 63 п.п. “г” (у зв`язку із скороченням штатів). 
Наказом Національного Університету “Львівська Політехніка” від 17.11.2005  №221, ОСОБА_1 звільнено з військової служби у зв`язку з реформуванням ЗСУ та з 17.11.2005 виключено зі списків особового складу та знято з усіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Личаківсько-Шевченківського ОВВК м. Львова. 
Після звільнення у запас продовжив працювати і має загальний трудовий стаж – 29 років.
31.10.2019 позивач звернувся із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якій просив розглянути питання про призначення  йому пенсії за вислугу років відповідно до ст.12 Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб” та п. 11 ст. 1 Закону України “Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їх сімей” та скласти відповідну довідку-розрахунок та направити її для подальшого нарахування пенсії до органів пенсійного фонду.
05.12.2019 Львівський обласний військовий комісаріат підготував та скерував до ГУПФУ у Львівській області подання про призначення позивачу пенсії.
Листом №36315/0329-15 від 28.12.2019 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повідомило позивача, що пунктом “в” статті 12 Закону України №2262 “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”, передбачено, що пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби за контрактом при досягненні 45-річного віку і за наявності в них вислуги 20 календарних років і більше, які звільняються з військової служби відповідно до Закону України “Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей”. Також зазначив, про відсутність необхідного страхового стажу у позивача, з огляду на що, рішенням від 18.12.2018 у призначенні пенсії за вислугою пенсії ОСОБА_1 відмовлено. Вислуга років на дату звернення за призначенням пенсії становить 15 років 03 місяці 16 днів.
Позивач, вважаючи такі дії пенсійного органу протиправними, звернувся до суду з метою захисту свого порушеного права.
Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.
Згідно з ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.
Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.
Згідно з п. 6 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Законом України «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються зі служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їх сімей» (далі - Закон № 1763-IV) встановлено правові основи забезпечення соціального захисту військовослужбовців, які звільнятимуться у зв`язку зі скороченням чисельності ЗСУ в ході їх реформування, та членів їхніх сімей.
Згідно з пунктом 11 статті 1 Закону № 1763-IV (у редакції на час звільнення позивача зі служби та на час звернення за призначенням пенсії) військовослужбовцям, які звільняються зі ЗСУ у зв`язку з їх реформуванням, при досягненні 45-річного віку і за наявності вислуги 15 років пенсія обчислюється у розмірі 40 відсотків від грошового забезпечення із збільшенням цього розміру на 2 відсотки за кожний наступний рік, але не більше ніж 50 відсотків відповідного грошового забезпечення.
Статтею 3 цього ж Закону дію вказаної норми поширено на військовослужбовців, які звільнені з військової служби у зв`язку з реформуванням ЗСУ після 01.01.2004.
Умови призначення пенсії за вислугу років визначено статтею 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  №2262-XII.
Редакція пункту «б» зазначеної статті змінювалась, міняючи при цьому умови і підстави виникнення права на пенсію за вислугу років, зокрема, умову призначення пенсії - досягнення 45-річного віку на час звільнення зі служби.
У певний час існували положення статті, за якими військовослужбовець міг звільнитися зі служби і раніше, але при досягненні ним 45-річного віку йому могла бути призначена пенсія за вислугу років при наявності інших обов`язкових показників.
Так, відповідно до пункту «б» зазначеної статті в редакції, що діяла на час звільнення позивача, право на пенсію за вислугу років мали особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, звільнені зі    служби незалежно від підстав та часу звільнення і досягли 45-річного віку, крім осіб, позбавлених військових або спеціальних звань, а також звільнених зі служби у зв`язку з засудженням за умисний злочин, вчинений з використанням свого посадового становища, або вчиненням корупційного діяння, а ті з них, що є інвалідами війни, - незалежно від віку, і мають загальний трудовий стаж 25 календарних років і більше, з яких не менше 12 календарних років і 6 місяців становить військова служба або служба в органах внутрішніх справ.
Законом України від 04.04.2006 № 3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців», що набрав чинності з 29.04.2006 (далі - Закон № 3591-IV), внесено зміни до Закону № 2262-XII. Так, статтю 12 викладено в іншій редакції, зокрема доповнено пунктом «в», відповідно до якого пенсія за вислугу років призначається особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом при досягненні 45-річного віку і за наявності у них вислуги 15 років, які звільняються з військової служби відповідно до Закону № 1763-IV.
Пунктом 11 статті 1 Закону № 1763-IV (у чинній на момент звернення позивача за призначенням пенсії редакції, зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 08.07.2011 № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», який набрав чинності з 01.10.2011) передбачено, що військовослужбовцям, які звільняються зі ЗСУ у зв`язку з їх реформуванням, при досягненні 45-річного віку і за наявності вислуги 20 календарних років пенсія обчислюється у розмірі 50 відсотків відповідного грошового забезпечення.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме - у ЗСУ, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратурі, охороні державного кордону України, податковій міліції, Управлінні державної охорони України, державній пожежній охороні, Державному департаменті України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20.03.2002                 № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
Також у Рішенні Конституційного Суду України № 5-рп/2002 зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державною права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.
Виходячи із положень пункту 11 статті 1 Закону № 1763-IV та висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців та прирівняних до них осіб зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.
Оскільки право на пенсійне забезпечення для осіб, які звільнені у зв`язку з реформуванням ЗСУ, при досягненні ними в майбутньому 45 років та наявності вислуги 15 років, було встановлено пунктом 11 статті 1 Закону № 1763-IV, чинного на момент звільнення позивача, то зазначена норма зберігає юридичну силу як для позивача, так і для відповідача.
Станом на момент звернення за призначенням пенсії заявнику виповнилося 45 років, що в сукупності з відповідною вислугою років сформувало підстави для призначення пенсії.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 30 січня 2018 року  (справа № 539/3872/14-а), від 16 липня 2019 року (справа № 686/651/17), від 21 листопада 2019 року (справа №331/1442/17), від 14 квітня 2020 року (справа №260/45019), від 21 травня 2020 року (справа№ 460/286/19), а відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду. 
Відтак із досягненням 45-річного віку, а саме з 02.07.2017, позивач набув передбачене пунктом «в» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  №2262-XII право на призначення пенсії за вислугу років.
Враховуючи наведене, доводи скаржника про відсутність правових підстав для призначення пенсії ОСОБА_1 на заявлених ним умовах є необґрунтованими, безпідставними та вказують на довільне тлумачення пенсійним органом норм закону.
В свою чергу, призначення пенсії відповідно до наведеної норми здійснюється не автоматично, а передбачає виконання ряду процедурних дій, пов`язаних з її призначенням виплати, а саме відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону №2262-ХІІ, затвердженого Постановою Правління Пенсійного фондуУкраїни від 30.01.2007 №3-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.02.2007 за №135/13402, заяви про призначення пенсії завислугу років та по інвалідності особам, звільненим зі служби, які мають право на пенсію згідно із Законом, та особам, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до міжнародних договорів у залузі пенсійного забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, подаються цими особами до головних управлінь Пенсійного фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі через уповноважені структурні підрозділи Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ, Міністерства надзвичайних ситуацій України, Міністерства інфраструктури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України,  Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної прикордонної служби України, Державної податкової служби України, Державної пенетенціарної служби України, Державної інспекції техногенної безпеки України.
Слід зазначити, що цим правом позивач скористався лише 31.10.2019.
За правилами ч.3 ст.50 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» пенсія за минулий час при несвоєчасному зверненні призначається з дня виникнення права на пенсію, але не більш як за 12 місяців перед зверненням за пенсією.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що вірним способом відновлення порушеного права позивача є визнання відмови пенсійного органу у призначенні пенсії протиправною та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити пенсію за вислугу років відповідно до пункту «в» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  №2262-XII з урахуванням встановлених обмежень строком, передбаченим частиною 3 статті 50 цього закону, - з 30.10.2018.
Однак, попри правильне по суті вирішення справи колегія суддів з огляду на доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, вбачає підстави для зміни оскаржуваної постанови.
Згідно з п.4 ч.1ст.317 КАС України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч.4 ст.317 КАС України).
Так, судом першої інстанції в резолютивній частині зазначено про зобов`язанні відповідача призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років з урахуванням вимог ч.3 ст.50 Закону №2262-ХІІ, однак не зазначено дати, з якої слід призначити пенсію, та вказівки на норми закону, за яким пенсія підлягає призначенню, що може в подальшому ускладнити виконання рішення суду.
Відповідно до частини першоїстатті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до переконання, що суд першої інстанції правильно по суті вирішив даний публічно-правовий спір, однак встановлені обставини у справі дають підстави суду апеляційної інстанції змінити рішення суду першої шляхом доповнення його резолютивної частини.
Керуючись статтями 242, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, –

                                                           ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задовольнити частково, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року у справі № 380/894/20 – змінити, виклавши третій абзац його резолютивної частини у наступній редакції:
«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до пункту «в» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  №2262-XII з урахуванням вимог ч.3 ст.50 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  №2262-XII з 30 жовтня 2018 року.»
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Головуючий суддя	 	І. В. Глушко 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	О. І. Довга