справа № 752/24638/18
головуючий у суді І інстанції Комаревцева Л.В.
провадження № 22-ц/824/8071/2020

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
28 липня 2020  року                                                                                                м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача  - Писаної Т.О.
суддів - Приходька  К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання -  Костецької М.М.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Київ від 04 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики за борговою розпискою, 
                                                   В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до  ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики за борговою розпискою.
На обґрунтування позовних вимог вказувала, що 14 вересня 2017 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики. На підтвердження укладення даного договору та його умов, відповідачем було надано позивачу власноруч написану розписку. 
Згідно із вказаним договором, ОСОБА_2 передала ОСОБА_3 в присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 кошти в розмірі 8 937 000,00 грн строком до 14 грудня 2017 року.
Зазначала, що невід`ємною частиною зазначеного договору була заява ОСОБА_1 про надання згоди її чоловіку ОСОБА_3 на отримання позики в інтересах сім`ї. 
14 вересня 2017 року ОСОБА_1 відповідно до заяви, усвідомлюючи природу заяви та значення своїх дій надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_3 на отримання позики в інтересах сім`ї від ОСОБА_2 в розмірі 8 937 000,00 грн, що еквівалентно 331000 доларів США.
Зауважувала, що на момент звернення до суду з позовом, відповідач грошових коштів не повернув, умови договору не виконав та жодним чином не проінформував позивача про дату повернення грошових коштів.
З урахуванням наведеного, позивач просила суд стягнути із ОСОБА_3 та ОСОБА_1 солідарно на її користь заборгованість за договором позики від 14 вересня 2017 року в розмірі 8 937 000,00 грн, а також судові витрати.
 Рішенням Дарницького районного суду міста Київ від 04 березня 2020 року позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задоволено.
Стягнено солідарно із ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 14 вересня 2017 року в розмірі 8 937 000,00 грн та судові витрати в розмірі 8810,00 грн.
 Не погоджуючись із указаним рішенням суду адвокат Абросімова О.В. в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просила оскаржуване рішення скасувати.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що між сторонами окремого договору поруки не укладалось, а в своїй заяві ОСОБА_1 не брала на себе обов`язку поручителя за свого чоловіка.
Поряд із цим, посилання в заяві на те, що грошові кошти, отримані її чоловіком в інтересах їх сім`ї не тягне за собою солідарного характеру та не створює для відповідача ОСОБА_1   жодних зобов`язань за договором позики від 14 вересня 2017 року.
Водночас, закон має виключення та згідно положень ч. 4 статті 65 СК України договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Проте позивачем не надано доказів використання грошових коштів в інтересах сім`ї.
Отже, наявність в заяві положення, що грошові кошти, отримані її чоловіком в інтересах їх сім`ї не тягне за собою солідарного характеру та не створює для відповідача ОСОБА_1  жодних зобов`язань за договором позики від 14 вересня 2017 року, а відтак не тягне за собоюжодних правових наслідків.
Натомість, суд в оскаржуваному рішенні визнав достатньою для задоволення позову встановлення тієї обставини, що дружина відповідача своєю заявою безумовно підтвердила факт цільового отримання коштів в інтересах сім`ї.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Сидоренко І.О. в інтересах ОСОБА_2 зазначає, що судом  першої інстанції прийнято законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову. Вказує, що надана відповідачем - 2 згода від 14 вересня 2017 року на отримання її чоловіком позики свідчить про безумовний факт цільового отримання коштів в інтересах сім`ї, а відтак є підставою для покладення на ОСОБА_1 солідарного обов`язку по сплаті боргу.
Наведене повністю спростовує твердження апелянта про те, що позивачем не надано доказів використання грошових коштів в інтересах сім`ї, та що суд не встановив обставин цільового використання коштів в інтересах сім`ї.
Зазначає, що відповідачі взагалі не надали суду першої інстанції жодного доказу на підтвердження своїх заперечень проти позову, чим фактично ухилились від здійснення свого обов`язку доказування, обмежившись лише поясненнями, наведеними у відзивах, які носять характер припущень.
Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
У судовому засіданні представниця відповідачки апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції у оскаржуваній частині скасувати та відмовити у задоволенні позову.
Представник позивачки проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що грошові кошти за договором позики отримано ОСОБА_3 в інтересах сім`ї, ураховуючи надану ОСОБА_1 згоду на отримання чоловіком позики, відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за невиконання зобов`язань за договором позики.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного. 
Судом установлено, що 14 січня 2017 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб, про що відділом Голосіївського районного у м. Києві відділу реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві зроблено актовий запис за №311 ( а.с. 20).
14 вересня 2017 року ОСОБА_3 згідно із умовами розписки отримав у позичку від ОСОБА_2 8 937 000,00 грн, що еквівалентно 331000 доларів США, за погодженим сторонами курсом на день підписання (1 долар = 27.00 гривень) терміном три місяці до 14 грудня 2017 року. 
Отримання вказаної розписки за своєю суттю та змістом є договором позики.
В розписці ОСОБА_3 зазначено про наслідки неповернення грошей. Розписка підписана у присутності свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ( а.с. 7).
14 вересня 2017 року ОСОБА_1 відповідно до заяви, усвідомлюючи природу заяви та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно за відсутності будь-якого примусу як фізичного так і психічного, маючи необхідний обсяг дієздатності надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_3 на отримання позики в інтересах сім`ї від ОСОБА_2 в розмірі 8 937 000,00 грн., що еквівалентно 331000 доларів США. 
В заяві зазначено, що факт перебування в шлюбі перевірено ( а.с.8).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
За приписами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Враховуючи те, що позичальником умови договору позики щодо своєчасного повернення суми боргу не виконувались, то суди першої інстанцій дійшов висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості із позичальника ОСОБА_3 , який рішення суду в цій частині не оскаржує.
В частині оцінки доводів апеляційної скарги щодо стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_1 колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
У частині четвертій статті 65 СК України встановлюється, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16.
Суд першої інстанції встановивши у цій справі, що ОСОБА_1 в день укладення договору позики 14 вересня 2017 року надала згоду на отримання її чоловіком у борг грошових коштів та підтвердила, що договір укладатиметься її чоловіком в інтересах сім`ї, дійшов правильного висновку, що  цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Доводи скаржника про те, що ОСОБА_1 може бути солідарним боржником за оспорюваним договором позики лише за умови доведення позивачем факту укладення ОСОБА_3 договору позики в інтересах сім`ї та використання одержаного за договором позики на спільні потреби, є необґрунтованими, оскільки указана обставина була зазначена дружиною позичальника у відповідній заяві. Належних та допустимих доказів того, що отримані в борг грошові кошти були використані ОСОБА_3 не в інтересах сім`ї суду ОСОБА_1 у спростування позовних вимог надано не було. 
Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Так, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Такий правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 640/219/14-ц (провадження № 61-206св19). 
У даному випадку судом було встановлено, що між сторонами спору виникли зобов`язання за договором позики грошових коштів або інших речей, визначених родовими ознаками. Грошові кошти, що є предметом позики є замінними речами, що мають лише родові а не індивідуальні ознаки. Зазначення у розписці про те, що позивачкою грошові кошти були надані у позичку не спростовує висновку суду щодо виникнення між сторонами правовідносин позики, які регулюються параграфом 1 Глави 71 ЦК України, а не положеннями Глав 58, 60 ЦК України, якими регулюються правовідносини щодо користування речами, які визначені індивідуальними ознаками. 
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 389  ЦПК України, Київський апеляційний суд  у складі колегії суддів, 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Київ від 04 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 29 липня 2020 року.

 
Суддя-доповідач                                                                           Т.О. Писана
 
Судді                                                                                               К.П. Приходько
 
                                                                                                         С.О. Журба