15.07.20
22-ц/812/1140/20
Справа № 487/6670/18
Провадження № 22-ц/812/1140/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.

П О С Т А Н О В А
Іменем України

14 липня 2020 року                                                                         м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого - Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу
приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС»
на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2019 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Гаврасієнком В.О., дата складання повного тексту незазначена, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення страхового відшкодування,-

В С Т А Н О В И В
 
08 жовтня 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення страхового відшкодування.
В обгрунтування позову зазначали, що 07 жовтня 2014 року, приблизно о 23 годині 45 хвилин ОСОБА_3 керуючи автомобілем марки «Ford Fiesta» по проспекту Миру в районі перехрестя з проспектом Богоявленським (колишня нахва проспект Жовтневий) у м. Миколаєві, під впливом пасажира ОСОБА_4 , який знаходився на задньому сидінні та смикнув за руль, здійснив наїзд на опору електромережі. Внаслідок ДТП ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження, від яких помер у лікарні 16 жовтня 2014 р. 
Постановою слідчого СУ УМВС України в Миколаївській області від 28 вересня 2015 року кримінальне провадження за даним фактом закрито за відсутністю у діях водія ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення. 
На час скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 була застрахована в ПАТ «Страхова група «ТАС» згідно Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АС 3395528 від 04 квітня 2014 року.
Постраждалий внаслідок ДТП ОСОБА_4 є сином позивача ОСОБА_1 та батьком позивача ОСОБА_2 , який на час цієї пригоди був неповнолітнім. 
Вони звернулися до відповідача із заявами про виплату їм відшкодування.
Згідно з листом від 13 березня 2018 року відповідач відмовив позивачам у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що ДТП сталося внаслідок порушення пасажиром ОСОБА_4 , який перебував у стані алкогольного спяніння п.5.5.2(г) та п.5.3( а) ПДР України, а відповідно до ст.37.1.1 Закону України» Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована, водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку.
За приписами ст.1200 ЦК України, ст.27 вищевказаного Закону, у разі смерті потерпілого право на відшкодування мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання утримання.
Зважаючи на те, що день смерті ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 , яка є його матірю досягла 67 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а син загиблого ОСОБА_2 був неповнолітнім та враховуючи вимоги ч.1 ст.22 , ст.23 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивачі просили стягнути на свою користь з відповідача страхове відшкодування у звязку зі смертю потерпілого по 50 000 грн. з кожного та 4000 грн. витрат на правничу допомогу.
У травні 2019 року позивачі збільшили свої позовні вимоги.
Обгрунтовуючи їх збільшення зазначали, що відповідачем порушено вимоги ст.36.2 Закону України «Про обовязкове страхування» щодо не прийняття протягом 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування рішення про здійснення страхового відшкодування чи про відмову у здійснені такого. Направлення повідомлення про відмову у виплаті страхового відшкодування позивачам лише 13 березня 2018 року, тобто на три місяці пізніше, як того вимагає закон, є підставою для застосування ч.2 ст.625 ЦК України.
За такого позивачі просили стягнути на свою користь з відповідача за період з 01 січня 2018 року по 30 квітня 2019 року - 13 580 грн. суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції та 3 986 грн.30 коп. за рахунок 3% річних.
З врахуванням наведеного остаточно просили стягнути з відповідача на свою користь по 58 783 грн.15 коп. страхового відшкодування кожному.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Страхова група «ТАС» на користь  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 страхове відшкодування по 58783 грн.15 коп. кожному та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1175,66 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції посилаючись на презумпцію страхового відшкодування у рамках ліміту відповідальності страховика та страхувальників, дійшов висновку про обґрунтованість пред`явлено позову про стягнення страхового відшкодування у зв`язку із загибеллю внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, оскільки заявлена сума страхового відшкодування не перевищує межі ліміту, передбаченого Законом і страховими полісами.
Крім того, з врахуванням вимог ч. 2 ст. 1188 ЦК України зазначав, що якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.
Непогоджуючись з рішенням суду першої інстанції, страхова компанія оскаржила його в апеляційному порядку та посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, грубе порушення норми матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просила про скасування рішення та ухвалення нового про відмову у узадоволені позову.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилався на те, що відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 28 вересня 2015 року, в діях водія ОСОБА_3 не вбачається порушень ПДР, які знаходяться у причинному зв`язку з настанням даної ДТП, кримінальне провадження закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення у діях останнього.
За п.32.1 ст.32 Закону України» Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.
Крім того, суд у своєму рішенні жодним чином не описує суму страхового відшкодування( матеріальна чи моральна шкода), які стягнуто на користь позивачів, якими доказами вона підтверджується.
Відповідно до ч.13 ст. 7, ч.ч. 1,3 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи. 
Письмовий відзив на апеляційну скаргу від позивачів до суду не надходив.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.
У відповідності до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Однак таким вимогах рішення суду першої інстанції не відповідає.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 є матір`ю, а ОСОБА_2 сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
16 жовтня 2014 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у лікарні від тілесних ушкоджень, які були отримані в результаті дорожньо-транспортної пригоди 07 жовтня 2014 року, ОСОБА_4 помер.
По факту вищевказаної події було порушено кримінальне провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014150010000196 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Постановою слідчого відділу розслідування ДТП СУ УМВС України в Миколаївській області від 28 вересня 2015 року встановлено, що 07 жовтня 2014 року близько 23.45 год. водій ОСОБА_3 рухався на технічно справному автомобілі «Ford Fiesta» по проспекту Миру м. Миколаєва зі сторони вул. Будівельників в напрямку проспекта Жовтневого (нова назва Богоявленський) з порушенням п.12.4 Правил дорожнього руху України зі швидкістю 81-83 км/год. В автомобілі на передньому пасажирському сидінні у якості пасажира знаходився ОСОБА_5 , а на задньому ОСОБА_4 , котрий майже на весь корпус протиснувся між передніми сидіннями та переключав автомагнітолу. В районі перехрестя з проспектом Жовтневим (Богоявленським), пасажир ОСОБА_4 під час руху автомобіля, раптово для водія ОСОБА_3 схопив лівою рукою кермо автомобіля та застосовуючи зусилля, здійснив його оборот вправо донизу, внаслідок чого автомобіль, керований ОСОБА_3 здійснив маневр повороту праворуч з виїздом за межі проїзної частини з послідуючим наїздом передньою та боковою правою частиною автомобіля на стовп електромережі. Водій ОСОБА_3 внаслідок вкрай малої відстані, яку подолав автомобіль з моменту зміни напрямку руху до моменту контактування з опорою, а саме 24.4 метри, технічної можливості зупинити свій автомобіль за умови руху при швидкості 60 км/год до місця знаходження перешкоди не мав. Внаслідок ДТП, пасажир ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від отриманих тілесних ушкоджень загинув у приміщені ЛШМД м. Миколаєва. 
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №2450 від 18 листопада 2014 року, приймаючи до уваги локалізацію та характер тілесних ушкоджень, обставини події, вважають, що найбільш вірогідно мала місце травма в середині автомобіля при ДТП.
Із акту №5260 від 08 жовтня 2014 року хіміко-токсикологічного дослідження крові гр. ОСОБА_4 , виявлено етиловий спирт у концентрації 1.51%, що свідчить про те, що на момент надходження до ЛШМД він знаходився у середньому ступені алкогольного сп`яніння.
За висновком автотехнічної експертизи автомобіль №36 від 18 березня 2015 року, згідно якого швидкість автомобіля «Форд Фієста» реєстраційний номер НОМЕР_1 перед початком утворення слідів юзу, згідно відомостей, викладених у постанові про призначення експертизи, викладеної в схемі до протоколу огляду місця ДТП, складає 81….83 км/год.
Згідно висновку автотехнічної експертизи (механізм ДТП) №839 від 25 серпня 2015 року водій автомобіля Форд застосуванням екстреного гальмування, не мав технічної можливості запобігти ДТП і з технічної точки зору його дії не знаходяться у причинному зв`язку із настанням ДТП.
З врахуванням наведеного в діях ОСОБА_3 не вбачається порушень ПДР України, які знаходяться у причинному зв`язку з настанням даної ДТП.
Порушення вимоги п.п.5.2 «г» та 5.3 «а» ПДР України пасажиром ОСОБА_4 знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням ДТП, однак його неправомірні дії не призвели до спричинення тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості або смерті іншим учасникам ДТП і таким чином в його діях відсутній склад кримінального правопорушення.
Відповідно до вищевказаної постанови кримінальне провадження №12014150010000196 від 08 жовтня 2014 року закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.
Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_3 застрахована ПрАТ «Страхова група «ТАС» згідно Полісу № НОМЕР_2 обов`язкового страхування цивільно-правової Відповідальності власників наземних транспортних засобів від 04 квітня 2014 року.
29 вересня 2017 року позивач ОСОБА_1 та мати неповнолітнього на той час ОСОБА_2 - ОСОБА_6 звернулися до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування(а.с.5-8). 
Листом від 13 березня 2018 року за № Г1402/975 відповідач повідомив ОСОБА_6 про відмову у виплаті страхового відшкодування через відсутність законних підстав відповідно до ст.37.1.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".
Згідно з ч.ч.1,2,5 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно зі статтями 22, 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Порядок відшкодування шкоди, повязаної зі смертю потерпілого передбачений ст.27 вищевказаного Закону.
Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі закриття кримінального провадження за правилами КПК України не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова про закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі в порядку, передбаченому ЦПК України.
Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як встановлено судом постановою слідчого відділу розслідування ДТП СУ УМВС України в Миколаївській області від 28 вересня 2015 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за за № 12014150010000196 від 08 жовтня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.10-12).
Під час досудового розслідування встановлено, що водій автомобіля Форд застосуванням екстреного гальмування, не мав технічної можливості запобігти ДТП і з технічної точки зору його дії не знаходяться у причинному зв`язку із настанням ДТП та не вбачається порушень ПДР України, які знаходяться у причинному зв`язку з настанням даної ДТП.
За такого, має місце відсутність об`єктивної сторони злочину, передбаченого ст.286 КК України, а саме відсутність причинно-наслідкового зв`язку між вчиненими діями та наслідком.
При цьому, відповідно до п.5.2 «г» ПДР України пасажири, користуючись транспортним засобом, повинні не створювати своїми діями загрози безпеці руху та відповідно до п.5.3 «а» цих Правил, пасажирам забороняється під час руху відвертати увагу водія від керування транспортного засобу та заважати йому в цьому.
За змістом пункту 32.1 статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону.
Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Страхове відшкодування за страховим полісом відшкодовується потерпілій третій особі в разі настання цивільно-правової відповідальності водія забезпеченого транспортного засобу.
Вказаною нормою ЦК України, і нормами Закону № 1961-ІV закріплено, що для відшкодування шкоди, необхідно встановити наявність вини особи, яка її завдала.
Отже, для покладення на страхову компанію обов`язку по відшкодуванню шкоди (страховиком) необхідно встановити наявність вини страхувальника, яка є підставою для настання цивільно-правової відповідальності страхувальника.
Приймаючи до уваги вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що вини водія ОСОБА_3 у скоєнні ДТП не встановлено.
Проте у діях ОСОБА_4 є порушення пунктів п.5.2 «г» та п.5.3. «а» ПДР України, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП, під час якої заподіяно шкоду здоровю та в результаті потягло його смерть. ОСОБА_4 перебуваючи в салоні автомобіля у стані алкогольного сп`яніння середньої тяжкості, своїми діями створив небезпеку (раптово для водія ОСОБА_3 схопив лівою рукою кермо автомобіля та застосовуючи зусилля, здійснив його оборот вправо донизу), яка унеможливила відвернення негативних наслідків, що підтверджено результатами експертних досліджень.
Крім того, відсутність у ОСОБА_3 технічної можливості уникнути ДТП є непереборною силою, оскільки в даному випадку зіткнення його автомобіля з опорою не залежало від нього, при усій обачливості його дій та/або поведінки, останній не міг передбачити таку подію, і навіть застосовуючи екстрене гальмування, в ситуації, яка склалася, не міг її відвернути.
Зважаючи на таке, колегія суддів приходить до висновку, що матеріалами справи не доведено, а судом не встановлено, що дії водія ОСОБА_3 були неправомірними та наявний безпосередній причинний зв`язок між його діями і шкодою, яка потягла смерть ОСОБА_4 , оскільки водій не мав можливості уникнути ДТП, при цьому в діях пасажира вбачається порушення ПДР. Так як відсутня вина водія у ДТП, отже, і відсутні підстави відповідальності страхової компанії та сплаті страхового відшкодування.
Висновок суду про те,що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела (стаття 1187 ЦК України), не заслуговує на увагу, оскільки належними та допустимими доказами, достовірно установлено відсутність вини ОСОБА_3 (особи, застрахованої у відповідача) у дорожньотранспортній пригоді, що мала місце 07 жовтня 2014 року. Шкода ОСОБА_4 було завдано саме внаслідок непрямого умислу самого потерпілого на вчинення ним протиправних дій, що відобразилось у тому, що він своїми діями завадив водієві в експлатації забезпеченого транспортного засобу.
За таких обставин колегія суддів вважає, що наявні підстави для відмови у задоволені позову про стягнення страхового відшкодування, інфляційних витрат та 3% річних.
У п. 3 ч. 1 ст. 376  ЦПК України передбачено, що однією з підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення  є невідповідність висновків суду обставинам справи.
Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а по справі слід ухвалити нове рішення - про відмову в задоволенні позову.
Згідно з ч.ч.1,13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З врахуванням наведеного на користь ПрАТ «Страхова група «ТАС» з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 слід стягнути по 1763 грн.49 коп. судового збору з кожного за подання апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 376, 381,382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В
Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» задовольнити.
Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 16 липня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» про стягнення страхового відшкодування відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП  НОМЕР_4 ) на користь приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» по 1763 (одна тисяча сімсот шістдесят три) гривні 49 копійок судового збору за подання апеляційної скарги з кожного.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                                      Ж.М. Яворська
Судді                                                                                              Т.М. Базовкіна
Л.М. Царюк
Повний текст постанови складено 15 липня 2020 року.