Справа № 753/285/20                                         Головуючий 1 інстанція- Комаревцева Л.В.
Провадження № 22-ц/824/6937/2020                              Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
30 червня 2020 року                                                                                    м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фангарант Груп» на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 03 лютого 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фангарант Груп`до ОСОБА_1 про стягнення боргуза договором про отримання товарів,-
в с т а н о в и в:
 
У січні 2020 року позивач ТОВ «Фінансова компанія «Фангарант Груп»звернувся до суду із вказаним позовом,який мотивував тим, що 24 листопада 2015 року між ФОП ОСОБА_2 та відповідачем було укладено договір № 122537038 про отримання товарів в системі ПлатиПізнішетм. Предметом договору є отримання відповідачем товарів (послуг) від учасника системи постачальника ФОП ОСОБА_2 на умовах системи ПлатиПізнішетм. Відповідно до п.1.2 договору порядок отримання товарів (послуг) визначається Правилами отримання товарів (послуг) в системі ПлатиПізнішетм в редакції Наказу № 1 від 13 березня 2015 року, які є невід`ємною частиною цього Договору, а копія Правил надається для ознайомлення клієнту в електронному вигляді на веб-сайті Процесинг-центру.
Вказував, що відповідно до укладеного договору відповідачу передано в оренду на умовах лізингу товар, а саме: «Шина автомобільна Rosava WQ-101 175/70R13 82S у кількості 16 штук» загальною вартістю 9780 грн. Передача товару засвідчена підписом відповідача у договорі, адреса експлуатації товару визначена у договорі: АДРЕСА_1 . За умовами договору відповідачем при отриманні товару 24 листопада 2015 року сплачено 1956 грн. В подальшому відповідач мав сплатити 4 щомісячні платежі у розмірі 1956 грн. кожний до 20 числа місяця, що разом із платежом при отриманні товару складало повну вартість товару (1956 грн. х 5). Однак, станом на 26 грудня 2019 року відповідач не виконав прийнятих на себе зобов'язань по сплаті 4-х платежів і має борг у розмірі 7824 грн. Окрім цього відповідач має сплатити неустойку, передбачену п.8.2-8.4 договору у розмірі 36772,80 грн.
Посилався, що між постачальником ФОП ОСОБА_2 і ТОВ «Фінансова компанія «Фангарант Груп»08 жовтня 2015року укладено договір про участь постачальника в системі ПлатиПізнішетм, згідно якого всі права вимоги до відповідача, були відступлені на користь позивача в момент підписання  договору 24 листопада 2015 року, про що вказано у п.1.1. цього договору. У зв`язку з наведеним просив стягнути з відповідача на його користь борг за
                                                                        -  2  -
основним зобов`язанням 7824 грн., штрафні санкції в розмірі 36772,80 грн. та судові витрати.
Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 03 лютого 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням, позивач ТОВ «Фінансова компанія «Фангарант Груп»подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким позов задоволити у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
Скарга мотивована хибністю висновків суду про те, що зворотня сторона договору, укладеного 24 листопада 2015 року між ФОП ОСОБА_2 і відповідачем, не містить  підпису відповідача, та про те, що відповідач не повідомлений про відступлення права вимоги. Зокрема договір між ФОП ОСОБА_2 і відповідачем сформовано на аркуші паперу із 2-х стороннім текстом. На першій сторінці договору, яка містить підпис відповідача, зазначено, що він ознайомлений із текстом договору, а також з тим, що усі права вимоги по сплаті платежів переходять до Процесинг-центру (ТОВ «Фінансова компанія «Фангарант Груп») і повністю погоджується. Це ж стосується висновків суду про те, що Правила отримання товарів (послуг) в системі ПлатиПізнішетм не містять підпису відповідача, як і взагалі відсутні докази про те, що станом на 24 листопада 2015 року на сайті були розміщені Правила у відповідній редакції. Такі висновки спростовуються підписом відповідача, де він зазначив, що ознайомлений з Правилами отримання товарів (послуг) в системі ПлатиПізнішетм, а тому з урахуванням того, що даний договір є договором приєднання (ст.634 ЦК України), його підпис у Правилах не потрібен. Наданий позивачем розрахунок боргу, в тому числі пені відповвідає вимогам закону та умовам договору і Правил. Звертає увагу, що строк позовної давності за вимогами про стягнення пені не пропущено, бо згідно п.14.2 Правил цей строк встановлено тривалістю 20 років.
Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ТОВ «Фінансова компанія «Фангарант Груп» є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду. 
Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 44596,80 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
                                                                        -  3  -
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.
Судом встановлено, що 08 жовтня 2015 року позивач ТОВ «Фінансова компанія» Фангарант Груп» і ФОП ОСОБА_2 уклали договір № 201510082 про участь ФОП як постачальника в системі ПлатиПізнішетм, за умовами якого ФОП ОСОБА_2 постачає товари клієнтам та відступає товариству право вимоги платежів та право власності на поставлені товари, а товариство у свою чергу здійснює факторингове фінансування відступлених вимог.
24 листопада 2015 року між ФОП ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір № 122537038 про отримання товарів в системі ПлатиПізнішетм.
Відповідно до положень п.1.1. договору його предметом є отримання відповідачем товарів (послуг) від учасника системи ПлатиПізнішетм постачальника ФОП ОСОБА_2 на умовах цієї системи. В момент підписання договору всі існуючі та майбутні права постачальника ФОП ОСОБА_2 за договором відступаються на користь Процесинг-центра (ТОВ «Фінансова компанія» Фангарант Груп»).
Згідно п.1.2 договору порядок отримання товарів (послуг) визначається Правилами отримання товарів (послуг) в системі ПлатиПізнішетм в редакції Наказу № 1 від 13 березня 2015 року, які є невід`ємною частиною цього Договору, а копія Правил надається для ознайомлення клієнту в електронному вигляді на веб-сайті Процесинг-центру. 
Пунктом 2.2 договору визначено, що передання клієнту товарів (надання послуг) відбувається в момент підписання договору клієнтом та постачальником, а підпис клієнта на договорі свідчить про отримання ним товарів (послуг) в належній якості, кількості та комплектації.
Договір підписаний відповідачем лише на першому аркуші, на звороті, де містяться умови договору підпис відповідача відсутній. 
Своїм підписом відповідач ОСОБА_1 засвідчив, що він ознайомлений із текстом договору та Правилами отримання товарів (послуг) в системі ПлатиПізнішетм.
Відповідно до укладеного договору відповідачу передано в оренду на умовах лізингу товар, а саме: «Шина автомобільна Rosava WQ-101 175/70R13 82S у кількості 16 штук» загальною вартістю 9780 грн. Передача товару засвідчена підписом відповідача у договорі, адреса експлуатації товару визначена у договорі: АДРЕСА_1 . За умовами договору відповідачем при отриманні товару 24 листопада 2015 року сплачено 1956 грн. В подальшому відповідач мав сплатити 4 щомісячні платежі у розмірі 1956 грн. кожний до 20 числа місяця, що разом із платежом при отриманні товару складало повну вартість товару (1956 грн. х 5). 
Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість відповідача станом на 26 грудня 2019 року становить 44596,80 грн., з яких 7824 грн. - борг за основним зобов`язанням, 36772,80 грн. - пеня.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки недоведеністю позовних вимог.
                                                            -  4  -
При цьому суд виходив із відсутності доказів ознайомлення відповідача з Правилами отримання товарів (послуг) в системі ПлатиПізнішетм, які розміщені на веб-сайті Процесинг-центру в електронному вигляді, є невід`ємною частини договору від 24 листопада 2015 року, однак не містять підпису відповідача. Як і взагалі позивачем не надано належних доказів того, що станом на 24 листопада 2015 року на веб-сайті були розміщені Правила отримання товарів (послуг) в системі ПлатиПізнішетм в редакції і з тим самим змістом, копія яких надана суду.
Також суд керувався тим, що укладений 24 листопада 2015 року між ФОП ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 договір містить розбіжності у змісті паспорта відповідача, зворотній аркуш договору не підписаний відповідачем, який не був повідомлений про відступлення права вимоги в письмовій формі, а розрахунок боргу проведено після відступнення прав вимоги без обгрунтування правових підстав нарахування боргу.
Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками, які не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Згідно положень ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними  в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору  (ст.627 ЦК України).
Згідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Вирішуючи спір, суд в достатній мірі не врахував зміст укладеного 24 листопада 2015 року між постачальником ФОП ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 договору № 122537038 про отримання товарів в системі ПлатиПізнішетм.
Так із першої сторінки вказаного договору, яка підписана відповідачем, вбачається, що сторони досягли згоди щодо передачі відповідачу на умовах прямого лізингу товару, а саме: «Шина автомобільна Rosava WQ-101 175/70R13 82S у кількості 16 штук» загальною вартістю 9780 грн. 
За умовами, викладеними в першій сторінці договору, відповідачем при отриманні товару 24 листопада 2015 року сплачено перший платіж у сумі 1956 грн. В подальшому відповідач мав сплатити 4 щомісячні платежі у розмірі 1956 грн. кожний до 20 числа місяця, що разом із платежом при отриманні товару складало повну вартість товару 9780 грн. (1956 грн. х 5).
Передача товару засвідчена підписом відповідача у договорі, який вказав, що підтверджує отримання товару у робочому стані без дефектів та пошкоджень у повній відповідності з договором.
За таких обставин висновки суду про недоведеність вимог позивача в частині стягнення боргу за основним зобов`язанням по оплаті товару у сумі 7824 грн. не відповідають обставинам справи.
При цьому посилання суду на відсутність підпису відповідача на зворотньому аркуші договору недоречні, оскільки всі наведені вище істотні умови, а саме - щодо змісту договору (прямий лізинг), щодо виду та комплектації товару, щодо його вартості та порядку і строків
                                                                        -  5  -
здійснення платежів, а також щодо строку набуття товару у власність вказані на першій сторінці договору, яка підписана відповідачем, і свідчать про досягнення згоди між сторонами договору щодо його змісту та умов.
Посилання суду на те, що при зазначенні паспорта відповідача у договорі невірно вказано, що паспорт ОСОБА_1 за номером НОМЕР_1 виданий Дніпропетровський РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, хоча паспорт відповідача за номером НОМЕР_1 виданий Харківським РУ ГУ МВС України в м.Києві, теж недоречні і не свідчать про неможливість ідентифікувати особу відповідача.
Решта відомостей про особу відповідача на першій сторінці договору вказані вірно, зокрема прізвище, ім`я і по-батькові, РНОКПП, номер і серія паспорта, дата видачі паспорта, місце реєстрації відповідача та місце його проживання, домашній та мобільний телефони, місце роботи на час укладання договору та робочий телефон, освіта, сімейний стан, наявність дитини, який навчальний заклад закінчив, електронна адреса та особовий рахунок, адреса експлуатації товару визначена у договорі: АДРЕСА_1 . 
Наведене у сукупності із позицією відповідача, який не спростував перед судом факт укладання вказаного договору і отримання товару, чи неправильність наведених про його особу відомостей, зазначивши у відзиві, що не пам`ятає який саме договір і з яким текстом він підписував, а копії в нього не залишилося, свідчить про обгрунтованість доводів позивача щодо постачання відповідачу товару і порушення його прав як нового кредитора з огляду на неповернення коштів за товар.
При цьому посилання суду на те, що відповідач не був повідомлений про відступлення права вимоги в письмовій формі, не мають правового значення для вирішення спору, оскільки відповідно до ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення цієї заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним (правовий висновок Верховного Суду України, у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 та постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2765цс15).
Водночас колегія суддів вважає, що неправильність висновків суду щодо підстав відмови у позові в частині стягнення боргу за поставлений товар у сумі 7824 грн. не призвела до неправильного вирішення спору.
Позов ТОВ «Фінансова компанія «Фангарант Груп» в цій  частині не підлягає до задоволенння з огляду на пропуск строку звернення до суду за захистом свого права.
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).
Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує
                                                                        -  6  -
кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). За зобов`язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України).
Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення грошових коштів має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі, а за періодичними платежами з моменту несплати окремого платежу.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, де Велика Палата зазначила, що встановлення у договорі окремих зобов`язань, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування(п.63).
 Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постановах: від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.
З матеріалів справи вбачається, що оплата відповідачем ОСОБА_1 товару мала здійснюватися шляхом внесення 5-ти платежів у сумі 1956 грн. кожний. Перший платіж сплачено 24 листопада 2015 року при укладанні договору, інші 4 платежі мали бути сплачені щомісяця до 20 числа. Отже останній платіж мав бути сплачений відповідачем до 20 березня 2016 року.
Даний позов пред`явлено ТОВ «Фінансова компанія «Фангарант Груп» до суду 27 грудня 2019 року, що стверджується поштовим штемпелем на конверті, тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності, як за кожним із платежів, так і вцілому по боргу. Клопотання про його поновлення до суду першої інстанції позивач не подавав.
У справі, яка є предметом перегляду, відповідач ОСОБА_1 заявив в суді першої інстанції про застосування строку позовної давності, що стверджується наявною у справі заявою.
За таких обставин з огляду на те, що позивачем пропущено строк позовної давності за вимогою про повернення грошових коштів за наданий товар, поновити який товариство не просить, а також враховуючи заяву відповідача про застосування строку позовної давності,
                                                                        -  7  -
порушені права позивача не підлягають захисту за пропуском строку позовної давності.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на наведене мотивувальна частина рішення Дарницького районного суду м.Києва від 03 лютого 2020 року підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні позову про стягнення грошових коштів за товар у сумі 7824 грн. з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.
Колегія суддів погоджується із висновками суду про відмову у задоволенні вимог про стягнення пені у розмірі 36772,80 грн. з огляду на їх безпідставність.
Вирішуючи спір в цій частині суд першої інстанції вірно виходив з того, що умови підписаного відповідачем договору не містять відомостей про розмір неустойки, а додані до позову Правила отримання товарів (послуг) в системі ПлатиПізнішетм, як і текст договору на звороті не містять підпису відповідача, що у свою чергу свідчить про відсутність згоди між сторонами з цих питань і як наслідок необгрунтованість вимог позивача.
Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо відсутності підстав для стягнення неустойки, не грунтуються на вимогах закону.
Як вище вказувалося згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг) на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі (ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг»).
Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг»).
Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.
Як вище вказувалося в матеріалах справи наявний договір між ФОП ОСОБА_2 і відповідачем, який сформовано на аркуші паперу із 2-х стороннім текстом. На першій сторінці договору, яка містить основні умови та відомості про товар, його вартість, строки і порядок платежів, особу постачальника і клієнта міститься підпис відповідача. На зворотній стороні міститься лише текст щодо положень договору, який в тому числі містить положення про неустойку, однак даний текст не підписаний відповідачем, що у свою чергу свідчить про
                                                            -  8  -
недотримання вимог ч.1 ст.547 ЦК України про укладення у письмовій формі правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання.
За таких обставин з огляду на відсутність домовленості між сторонами щодо умов та розміру сплати неустойки (штрафу, пені), вимоги позивача в цій частині не грунтуються на законі і задоволенню не підлягають.
Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до громадянина про стягнення боргу за кредитним договором від 18 лютого 2011 року, де Велика Палата, скасовуючи рішення судів в частині стягнення процентів та пені і ухвалюючи нове рішення про відмову в позові в цій частині, вказала, що відсутність в анкеті-заяві домовленості про сплату процентів і неустойкине дає підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Колегія суддів відхиляє з викладених вище підстав доводи апеляційної скарги ТОВ «Фінансова компанія «Фангарант Груп» про те, що сторони у потрібній формі досягли згоди щодо змісту договору про отримання товарів в системі ПлатиПізнішетм, який включає сам договір та Правила отримання товарів (послуг) в системі ПлатиПізнішетм,в тому числі досягли згоди щодо розміру неустойки, як такі, що не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Посилання позивача на те, що розмір та порядок сплати неустойки визначаються Правилами отримання товарів (послуг) в системі ПлатиПізнішетм безпідставні, оскільки зазначені Правила не містять підпису відповідача. Доказів, які б підтверджували, що саме ці Правила є складовою частиною укладеного між сторонами договору і що саме з цими Правилами ознайомився, погодився і мав на увазі відповідач, підписуючи першу сторінку договору, позивчем не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.
Схожа за змістомправова позиція сформована у ряді постанов Верховного Суду України, зокрема: від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15; від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16; від 22 березня 2017 рокуу справі № 6-2320цс16, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору.
Аналогічна позиція викладена у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата, зазначила, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які наявні в матеріалах справи, не містять підпису відповідачки, а тому їх не можна розцінювати як складову частину спірного кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети, в частині права банку здійснювати нарахування процентів.
Це ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що своїм підписом на 1 сторінці договору відповідач ОСОБА_1 засвідчив, що він ознайомлений як із текстом договору, так і з Правилами отримання товарів (послуг) в системі ПлатиПізнішетм, які не грунтуються на законі.
Згідно ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися в тому числі неустойкою (штрафом, пенею).
Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.
За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій
                                                                        -  9  -
формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Як вже зазначалося, Правила отримання товарів (послуг) в системі ПлатиПізнішетм не містять підпису відповідача, як і текст договору, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про встановлення такого виду забезпечення виконання зобов`язання як неустойка (пеня, штраф), що відповідає наведеним вищеправовим позиціям Верховного Суду.
Апеляційна скарга містить посилання на неврахування судом того факту, що спірні правовідносини між сторонами виникли на підставі договору приєднання, який регулюється  ст.634 ЦК України і згідно якого сторона може лише приєднатися до такого договору і не може  запропонувати свої умови договору, а тому підпис відповідача у Правилах не потрібен.
Колегія суддів відхиляє такі доводи з викладених вище підстав, оскільки підпис відповідача в Праивлах відсутній, а позивачем у свою чергу не надано доказів, що саме ці умови або їх відповідна редакція існували чи були чинними на момент написання відповідачем договоруі не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Такі ж висновки містяться у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, де Велика Палата, зазначила, що підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може вважатися договором приєднання.
Враховуючи викладене, підстав для скасування чи зміни рішення суд першої інстанції в частині відмови у стягненні неустойки та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.
Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятидесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
            
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фангарант Груп» задоволити частково.
Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 03 лютого 2020 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення Дарницького районного суду м.Києва від 03 лютого 2020 рокузалишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий 

Судді: