22-ц/804/2185/20 
                                                                                221/9256/19 
                                               
ПОСТАНОВА
                                                        І м е н е м    У к р а ї  н и

Єдиний унікальний номер 21/9256/19
Номер провадження 22-ц/804/2185/20 

30 червня 2020 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ: головуючого судді   Мальцевої Є.Є., суддів  Баркова В.М., Биліни Т.І., 
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
представник позивача – адвокат Орєхов Михайло Володимирович,
відповідач – Акціонерне товариство «Українська залізниця»,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в місті Маріуполі апеляційну скаргу адвоката Орєхова  Михайла Володимировича, який діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , на рішення Волноваського районного суду Донецької області від  13 квітня 2020 року, ухваленого в складі судді Безрук Т.В., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі,  

В С Т А Н О В И В:
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, зазначивши в обґрунтування своїх позовних вимог наступне.  
З 14 серпня 1990 року по 17 липня 2017 року вона перебувала у трудових відносинах зі структурним підрозділом відповідача. За період з березня 2017 року по липень 2017 року сума невиплаченої їй заробітної плати з вини відповідача становить 18750,65 грн. Компенсація за невикористану відпустку становить 8892,36 гривень, вихідна допомога у розмірі 7208,39 гривень, а всього 34851,40 грн. Вважає, що її права на отримання заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за весь час затримання остаточного розрахунку порушено відповідачем, тому просила стягнути з відповідача на її користь вищевказані суми заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з березня 2017 року по день прийняття рішення по справі.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від  13 квітня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі відмовлено.

З зазначеним рішенням не погодилася позивач, подала апеляційну скаргу через свого представника – адвоката Орєхова М.В., в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду в частині стягнення   заробітної плати  скасувати, в частині стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку  при звільненні – залишити без змін, та ухвалити рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, стягнути  з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за період з березня 2017 року  по липень 2017 року в розмірі 34 851,40 грн. 
Позивач  вважає, що у суду були підстави для відхилення посилань відповідача на відсутність первинної документації для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплати позивачу заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити ситуацію.
До того ж вказує, що судом першої інстанції безпідставно не враховано в якості підтвердження наявності заборгованості відповідача по заробітній платі копії розрахунків по заробітній платі за березень-липень 2017 року.
Вважає, що наданий відповідачем науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання  обов`язків передбачених законодавством України про працю при звільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) – не є належним і допустимим доказом, і відповідач не підтвердив належними та допустимими доказами настання таких обставин. 
Обов`язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП застосовується  у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від  підприємства сум незалежно від  наявності клопотання працівника про таку виплату.
Позивач вважає, що надала усі необхідні докази на підтвердження власних вимог, які суд незаконно не прийняв до уваги,  а відповідач, в свою чергу, не спростував обставини, на які вона посилається в позовній заяві. 
Таким чином, суд першої інстанції прийняв рішення всупереч  фактичним обставинам справи, не зазначив мотиви відхилення обґрунтування позову, переклав обов`язок доведення  на позивача.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч.3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.13 ст. 7, ч.ч. 1,3 ст. 368, ч.1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

В частині щодо стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку  при звільненні рішення суду не оскаржується і апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача  задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

  Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належними та допустимими доказами спростував позовні вимоги, тому немає підстав для їх задоволення, зокрема, висновком Торгово-промислової палати України, засвідченим виконуючими фахівцями та першим віце-президентом, який містить по суті структуру «сертифікату», засвідчений відповідною печаткою Торгівельно-промислової палатою, тому відсутність у вказаному висновку назви сертифікат не свідчить про те, що цей доказ є неналежним. 
Суд першої інстанції  не прийняв за належні та допустимі докази  надані позивачем  розрахунки заборгованості, які належним чином не посвідчені. Також суд зазначив, жодного іншого належного  доказу наявності заборгованості відповідача перед позивачем  сторонам и суду не надано.

Такий висновок суду є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства. 

Згідно з ч. 1 ст. 117  КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N 13 від 24.12.1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставіст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Отже, для задоволення вимог про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні слід встановити, що невиплата заробітної плати відбулася з вини роботодавця.
Зі справи вбачається, що відповідач посилається на об`єктивні причини, науково-правовий висновок Торгівельно-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-102, у зв`язку із чим підприємство не мало можливості своєчасно провести розрахунок з позивачем по заробітній платі.
Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.
Згідно зі ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, відповідачем надано Науково-правовий висновок Торгово-Промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2.( а.с.44-60).
Відповідно до постанов Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» та № 252-VIII «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» місто Донецьк Донецької області визнано тимчасово окупованою територією України.
Втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до своїх виробничих потужностей та іншого майна, що розташовані за адресом: АДРЕСА_1 , у тому числі до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу, примірників звітів, що подавались до контролюючих органів, починаючи з 17 березня 2017 року, коли фактично вийшло з під контролю управління зазначеними виробничими потужностями і припинилося провадження господарської діяльності, а тому немає можливості ПАТ «Українська залізниця» виконати зобов`язання перед працівниками згідно зі статтями47,83,115і116 КЗпП України.
У зв`язку з відсутністю організаційних та технологічних умов для здійснення господарської діяльності, викликаних припинення переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей шляхом залізничного та автомобільного сполучення, відповідно Рішення ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидію гібридним загрозам національної безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15.03.2017 року у зв`язку з відсутністю первинної документації на підконтрольній Україні території, у ПАТ «Українська залізниця» відсутня можливість виконати зобов`язання перед працівниками згідно зі статтями47,83,115і116 КЗпП України.
Як вбачається із розділу ІV вказаного вище Науково-правового висновку, втрата контролю і доступу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Донецьк, АДРЕСА_1 та Луганська область, місто Луганськ, вул. Кірова, буд. АДРЕСА_2 , у тому числі до: трудових книжок працівників; оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно з ст. ст.47,83,115і116 КЗпП України, а саме кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок.
Це свідчить про відсутність вини ПАТ «Українська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, у невиконанні своїх обов`язків.
Зазначений висновок Торгово-промислової палати України є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у не проведенні своєчасного розрахунку з позивачем при її звільненні.
Згідно з ч.4ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
В цій частині судом вірно  враховано позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 408/5985/17-ц провадження № 61-36747 св18.
Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17 ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17.
Відповідно до пункту 3.3 Регламенту засвідчення Торгівельно - промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18 грудня 2014 р. № 44(5) ( із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Президії ТПП України від 26 квітня 2016 № 11 (6)) сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі сертифікат) документ, затвердженої Президією ТПП України форми, який засвідчує настання форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом.
Пунктом 6.12 вказаного Регламенту визначено, що сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), після його внесення до Реєстру сертифікатів і підготовки тексту, роздруковується на бланку Торгівельно - промислової палати України / регіональної ТПП, що проводить засвідчення форс-мажорних обставин, і підписується уповноваженою особою, яка прийняла рішення про засвідчення форс-мажорних обставин, і відповідно першим віце-президентом або віце-президентом ТПП України / президентом, першим віце-президентом або віце-президентом регіональної ТПП. На сертифікаті ставиться печатка ТПП України / регіональної ТПП.
Враховуючи, що зазначений висновок виконано на офіційному бланку Торгово-промислової палати України, засвідчено виконуючими фахівцями та першим віце-президентом, містить по суті структуру «сертифікату», засвідчений відповідною печаткою Торгівельно-промислової палатою, тому відсутність у вказаному висновку назви сертифікат не свідчить про те, що цей доказ є неналежним. Суд правильно прийняв  зазначений висновок, як доказ відсутності вини ПАТ «Українська залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати у розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», оскільки ним підтверджено, що починаючи з березня 2017 року вини підприємства у несвоєчасному розрахунку з робітниками немає. 

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справі, що позивач ОСОБА_1 з 14.08.1990 року перебувала у трудових відносинах з ВП ДС «Станція Донецьк» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та з 11.07.2016 року обіймала посаду заступника начальника станції «Оленівка» виробничого підрозділу «Станція Донецьк», що підтверджується копією трудової книжки позивача. 
З 17.07.2017 року позивача звільнено згідно наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 7130/ДН-ос від 10.07.2017 року у зв`язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. 
З матеріалів справи вбачається, що позивач в якості підтвердження наявності заборгованості відповідача по заробітній платі надала копії розрахунків по заробітній платі за березень-липень 2017 року. 

Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. 
Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.
У ст.30 Закону України «Про оплату праці» міститься аналогічна норма, доповнена зобов`язанням власника або уповноваженого ним органу забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Між тим, встановити джерело виконання  розрахунків, наданих позивачем у якості підтвердження розміру заробітної плати, неможливо. 

Як убачається з матеріалів справи, з 20.03.2017 року у працівників підприємства-відповідача немає доступу до адміністративної будівлі, виробничих об`єктів, документації підприємства, в тому числі, пов`язаної з нарахуванням заробітної плати. 

Отже, надані позивачем копії розрахунків заробітної плати за березень-липень  2017 року  не є безспірним доказом  підтвердження існування  заборгованості по заробітній платі та її розміру.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі встановлених у справі фактичних обставин та наданих сторонами доказів дійшов обґрунтованого висновку про те, що наданий суду висновок Торгівельно-промислової палати, є  доказом відсутності вини ПАТ «Українська залізниця» у несвоєчасній виплаті заробітної плати у розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», оскільки ним підтверджено, що починаючи з березня 2017 року підприємство не працювало, робітники  не виконували виробничих завдань, крім того, вини підприємства у несвоєчасному розрахунку з робітниками немає. 
Висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Апеляційним судом перевірені доводи апеляційної скарги  щодо невірної оцінки судом першої інстанції  доказів.
Судом надана мотивована оцінка доказів окремо кожного та у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображені в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
За своєю формою рішення суду відповідає вимогам ст. 264 ЦПК України.
Суд дав вірну оцінку наданим сторонам доказам, і до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку. 
Нових доказів,  які б давали підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з березня 2017 року по липень 2017 року в розмірі 34851,40 грн, що включає: нараховану та невиплачену заробітну плату  за період з березня по липень 2017 року  у розмірі 18750,65 грн,  компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 8892,36 гривень, вихідну допомогу в розмірі 7208,39 гривень, у досліджені яких судом першої інстанції було неправомірно відмовлено, або їх неподання було б зумовлено поважними причинами, позивачем апеляційному суду не надано.
В іншій частині що стосується  стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку  при звільненні рішення суду першої інстанції не оскаржувалося позивачем, а тому  не переглядалося.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи наведене, вбачається, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині постановлено згідно з вимогами чинного законодавства та не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача  задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд 
                                                          П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну  скаргу адвоката Орєхова  Михайла Володимировича, який діє від імені та в інтересах позивача ОСОБА_1 , залишити без задоволення.
Рішення  Волноваського районного суду Донецької області від 13 квітня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 30 червня 2020 року.  

Судді :
                                                                                    Є.Є. Мальцева 

                                                                                     В.М. Барков

                                                                                     Т.І. Биліна